Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
El 13 d'octubre del 1972,
un avió uruguaià s'estavellà a la serralada dels Andes.
Hi viatjàvem 40 passatgers i cinc tripulants.
Uns diuen que va ser una tragèdia.
Hi ha qui parla d'un miracle.
Què va passar en realitat?
Què passa quan el món t'abandona?
Quan no tens roba i t'estàs congelant.
Quan no tens menjar i t'estàs morint.
La resposta és a la muntanya.
S'ha de tornar al passat,
tot sabent que el passat és el que més canvia.
MONTEVIDEO, URUGUAI Octubre del 1972
Som-hi, cap a dintre!
Vinga, Old!
Vinga, que és nostra.
- Agafem-la, vinga! - Va!
Vinga!
Som-hi, Christians!
Vinga!
Vinga, Christians!
Som-hi, va!
Vinga!
No afluixeu, va!
Vinga, Roberto!
- Passa-l'hi al Nando! - Roberto, passa-la!
- Al Nando! - Vinga, Roberto!
Passa-la! Roberto, passa-la!
Passa-la!
Pancho, t'afaitaràs el bigoti?
Passa-la.
En tenies quatre davant.
- No podia. - Sí, però t'has quedat pensant.
No pensis. Fes.
- Tu ho faries millor? - I tant.
- Una errada! L'últim títol va ser meu. - Teu?
Ara les coses van mal dades i…
Ja està bé!
Què us fa tanta gràcia? El resultat d'avui?
Roberto, tu confies en mi, oi?
Si et dic "passa-la", passa-la. Entesos?
I si s'havia de pagar el viatge avui, era avui.
Espavileu, nois, que encara hem d'omplir mig avió.
- Els teus cosins? - Som quatre.
De la meva colla.
- No tenies cap sobre, oi, Coco? - No.
Ningú més?
- Gastón, i els teus amics? - Tots convençuts.
- Tots? - Sí, me'n falta un.
"'Tu ets el meu fill estimat', digué.
Tot seguit, l'Esperit dugué Jesús al desert.
Allà s'hi estigué 40 dies i 40 nits,
posat sempre a prova per Satanàs.
'Si ets el Fill de Déu, que aquells rocs es transformin en pans per menjar.'
Però Jesús respongué: 'L'home no viu només de pa.
Viu de tota paraula que surt de…'"
Pancho!
"'Prengueu-ne i mengeu-ne tots perquè és…'"
Pancho, per al Numa.
"Anunciem la teva mort, proclamem la teva resurrecció.
Vine, Senyor Jesús."
Té, Alfredo.
Ei, vine.
Passa-li això al Pancho. És allà.
Gràcies.
Numa!
Perdona, pots passar-li aquest paper?
Gastón.
VINE A XILE, MALPARIT!
Obrers i estudiants, units i endavant!
- El 20 és el final de mercantil. No puc. - El mouran dues setmanes, l'examen.
Mira quin caos hi ha.
No és només pels exàmens.
- El rugbi m'és igual. - El rugbi? Oblida't del rugbi.
Santiago de Xile, 45 dòlars. Quan trobaràs un vol tan barat?
- Mai! - Mai de la vida!
Em fas treure això.
La llista dels telèfons de totes les noies que hi vam conèixer.
- Graciela… - Un caramelet.
- Silvia… - Fina.
- Beatriz… - Assassina.
- Nélida… - No.
Com que no? És preciosa, no fotis.
Et va deixar fet pols plorant per tot Montevideo!
- Hòstia! - Què fas?
Teva. Que no se l'emporti el Gastón.
Sí? Anem a buscar-ne una altra. Deixa-ho estar.
Deixa estar la Nélida. Sempre amb la Nélida.
- Renoi. - És cosa meva.
No m'hi facis anar, amb aquests dos. Si us plau.
No em convencereu així.
Vols un bon argument?
- Sí. - Vull que vinguis.
Et gradues d'aquí a dos mesos. No pararàs de treballar.
Seràs el millor advocat de Montevideo i n'estarem orgullosos,
però cadascú farà la seva.
No veus que pot ser el nostre últim viatge?
Vols fer-me plorar, ara?
Obrers i estudiants, units i endavant!
Bona nit.
Vine aquí. Així.
Champ.
Què hi dius, tu?
Hi anem?
Són les 8:00 d'aquest dijous a Montevideo.
Imbècil!
Us parla Berch Rupenian amb Impactos, a Radio Independencia.
Comencem aquest cap de setmana llarg de quatre dies amb previsió de sol
i clima temperat perquè ho passeu molt bé.
Vinga, Panchito.
Que tingui un bon dia.
SORTIDES INTERNACIONALS
Gràcies.
Numa!
Què fem?
Ei.
Canessa! Roberto Canessa!
Alexis. Alexis Hounie!
Enrique Platero.
Felipe Maquirriain.
Francisco Abal. Pancho.
Adeu.
Va, que marxem.
Porteu-vos bé.
I a la mama?
Porteu-vos bé.
Adeu, us estimo!
Un. Dos.
- Somriu, Javier! - Tres.
CARRASCO URUGUAI
- Ja està. - Guai!
Bravo!
Som-hi, nois!
Ha fet clic?
- Sí. - Perfecte.
Em dic Numa Turcatti.
Tinc 24 anys.
Miro al meu voltant i no conec gairebé a ningú…
però tot em resulta familiar.
Quasi tots són joves com jo,
criats amb amor
a cases prop del mar.
Per a alguns,
és el primer viatge lluny de casa.
Va, Carlitos, seu.
Coco, mira cap aquí.
Bona.
L'hi hem d'enviar a la cosina del Diego.
- Emmarcada, eh, Diego? Dieguito! - Gràcies.
Vinga, Panchito, que jugo per guanyar.
Quina mà que portes, nen!
Ai, la teva cosina…
Òndia!
Quina mossegada de tauró!
La serralada, eh?
Mira de xuclar tothom que hi passa per sobre, oi?
Sí.
És veritat.
Els vents càlids del camp argentí i el vent fred de la muntanya
fan un efecte de succió.
Em prens el pèl.
No, per això hi ha turbulències.
Però nosaltres som més murris.
Mira.
Aquesta és la serralada.
Hem d'anar d'aquí a aquí.
Però no en línia recta.
Imagina-t'ho, no és tan fàcil. La serralada és colossal.
Per això viatgem cap al sud
per trobar un pas més baix.
El creuem i, ja a Xile, virem cap a nord a Curicó
i deu minuts després aterrem a Santiago.
Senyors passatgers, cordin-se el cinturó. D'aquí a poc aterrarem a Santiago.
Repartiu, ara vinc.
Bona tarda, senyores i senyors. Soc el capità, el general Carlos Páez.
Els demanem que es cordin el cinturó
per no escampar cossos pels Andes.
- L'aerolínia Casapueblo… - Si us plau.
Segui.
Si us plau, segui.
Carlitos!
Prou. Cordi's el cinturó.
Passin cap endavant, si us plau. Necessito aquest espai.
Passin.
No es pot confiar en tu, sempre igual.
Què passa? Que tens por?
Ves amb compte, Javier. Dona'm la mà.
- Nando. El cinturó. - No, seu.
Segui.
Nando!
- Susy! - No us mogueu!
Dona'm potència!
"Pare nostre que estàs en el cel…"
"Déu vos salve, Maria…"
Gastón!
- Dona'm la mà. - Roberto.
Soc aquí sota!
Eduardo!
Marcelo.
Sí, amic. Soc jo, soc aquí.
No vull més mort. No vull que es mori ningú mai més.
Posa'l contra la paret. No tant, cap a dalt.
Has de calmar-te. Tranquil, respira.
Mira'm als ulls.
Mira'm als ulls. Estudio Medicina.
Em dic Roberto. Com et dius?
- Álvaro. - Álvaro què?
Álvaro Man…
El pilot és viu!
Ajudeu-me.
El pilot és viu!
Vinga, Gustavo. Quan digui "tres".
Un, dos, tres.
Per aquí.
DIA 1 13 d'octubre del 1972
El pilot és viu. Obre.
No s'engega res. Cap llum.
Has d'explicar-me com funciona la ràdio. Què premo?
Hola?
Hem caigut a la muntanya. Som uruguaians. Hem caigut, em sent algú?
Això va o no?
Hem passat Curicó.
Què dius?
Hem passat Curicó.
Què és Curicó?
Un altre cop. No t'entenc.
- Ajuda! - Anem-hi.
Aquí!
Que Déu…
Que Déu us acompanyi.
La nit cau com una emboscada.
En pocs minuts, la temperatura baixa 30 graus.
Si no ens ha matat l'avió, ens matarà el fred.
Ens apilem com podem.
Vius i morts, barrejats.
Me'n vaig a casa.
El passaport. Doni'm el passaport!
Agafa'm fort la mà.
Vam passar la nit així.
No us adormiu! Us congelareu!
Els ferits criden.
Vinga!
Els il·lesos també.
Deixa'm anar! Mama!
Mama!
Abraça'm.
Abraça'm fort, Pancho.
Ajuda.
Ajuda!
Som vius, Pancho.
Me'n dones un?
Sabem on som?
No, encara no.
Marcelo.
Han mort Pancho Abal i Martínez Lamas.
I la senyora que cridava ahir.
El Gastón va sortir volant amb la cua.
I el meu cosí Daniel.
I el Guido i l'Alexis.
El Nando s'està morint.
Sa germana està fatal.
I no tenim on tractar els ferits.
Fem espai a l'avió.
Traguem els seients per cabre-hi millor tots.
Vinga, nois.
Donem prioritat als ferits.
Condicionem aquest costat de l'avió, on toca el sol.
Oferim a qui la necessiti tota la cura possible.
- Platero! - Què?
Posa tot el que pugui servir en una maleta, sí?
A veure si trobes menjar a l'equipatge.
El que sigui. Posa-ho tot en una maleta.
Té, Bobby.
Amb els morts, què fem?
Els estirem allà,
en un costat.
Fins que arribi el rescat.
EUGENIA DOLGAY DE PARRADO (50 ANYS) GRAZIELA GUMILA DE MARIANI (43 ANYS)
DANTE LAGURARA (41 ANYS)
ESTHER HORTA DE NICOLA (40 ANYS) FRANCISCO NICOLA (40 ANYS)
JULIO FERRADÁS (39 ANYS) JULIO MARTÍNEZ LAMAS (24 ANYS)
FELIPE MAQUIRRIAIN (22 ANYS) FRANCISCO "PANCHO" ABAL (21 ANYS)
FERNANDO VÁZQUEZ (20 ANYS) CARLOS VALETA (18 ANYS)
Una altra ronda.
Hem de fer-lo durar.
Ajuda!
DIA 2 14 d'octubre del 1972
No.
No n'hi ha de més grosses? Aquella.
- No. No ho toquis. - Roy!
Mira de trobar draps, abrics, roba.
Porta.
Té. Agafa aquesta.
Busca tela, roba, el que trobis.
- Coco, agafa això, que és més gran. - Quants es moriran, aquesta nit?
No es morirà ningú, Carlitos.
T'ho prometo.
Té i tapa els forats perquè no entri fred a la nit.
Marcelo.
Vindran.
Demà.
Fito Strauch no és tan optimista com el Marcelo.
És un home amb seny.
No discutiria mai amb el capità.
Però no li agrada el que veu.
És un lloc on és impossible viure.
Els estranys aquí som nosaltres.
DIA 3 15 d'octubre del 1972
Nando.
No! Nando, això no…
No et sento.
Què ha passat?
Hem xocat amb la muntanya.
La meva germana.
La Susy.
La Susy és allà, descansant.
I la meva mare?
La teva mare s'ha mort.
- Adeu, papa. - Fins dilluns. Cuida-me-les.
Sí.
I tant.
Quant fa que som aquí?
Tres dies.
Ens han vist?
- Dona-m'ho. - Així. Gràcies.
Ei! Ha mogut les ales! Ens han vist!
- Ens han vist! - Les ales!
Gràcies!
Saps què em menjaria?
Un chivito del Bar Arocena.
- Un chivito canadenc generós. - Jo una milanesa a La Mascota.
- Ai, sí. - Amb un ou ferrat.
I patates.
- Que bona la fan! - És la millor milanesa.
Són boníssimes. Les fan ben grans, a La Mascota…
- Amb patates fregides, pernil, cansalada… - Ei…
No podien haver tirat menjar de l'avió?
No tindria sentit.
Imagina que tiren un paquet i s'enfonsa en la neu.
No el tornem a veure.
Porteu els ferits.
A poc a poc.
Compte amb les cames. Bé.
Estaràs millor, Arturo.
Els Andes són immensos.
Deuen organitzar la recerca d'alguna forma. Per zones.
Ahir eren aquí.
Els vam veure passar.
Avui els hem sentit i no els hem vist. Deuen buscar en un altra zona.
Llavors no ens van veure.
Vindran.
- Cal tenir fe. - Fe?
Com que fe?
Ni una paraula als més petits.
Si els ho dieu, s'enfonsaran.
Sou els més grans. Teniu una responsabilitat.
El rescat arribarà.
- No aguantarem, així. - Fins quan podem durar?
- Saps la regla del tres? - No.
Tres minuts sense respirar, tres dies sense aigua
i tres setmanes sense menjar.
Tres setmanes? Porto tres dies i em moro de gana.
Aquí és molt pitjor pel fred i l'altitud.
Consumim tres o quatre cops més calories.
El Roque va mencionar les bateries. Anaven a la cua de l'avió.
Jo diria que anem a buscar-les on ens vam estavellar
per fer anar la ràdio.
Hem de seguir!
- Aprofitem que la neu és ferma! - Numa!
Guarda energia!
No vull portar-te de tornada.
Fito.
Què hi ha?
L'avió no es veu.
No ens veuran ni passant-nos per sobre.
Tornem!
Portem sis dies sense menjar.
Anit ens vam repartir el que quedava.
Un paquet de galetes.
No queda res.
El Carlitos m'ha dit una cosa.
Diu que el Nando està embogint.
Anit li va dir que no es moriria de gana.
No em moriré de gana, jo.
- Si cal, es menja els cadàvers. - Si cal, em menjo els cadàvers.
Li he dit que no tenim alternativa.
Si volem seguir, hem d'estar vius.
I, per estar vius, hem de menjar.
Marcelo.
No venen.
Ens estem morint de gana.
- Ens consumim. - Set dies i set nits sense menjar.
Res. Si no mengem, ens morirem.
Menjar què?
Ets boig, Roberto.
Faràs que ens tornem tots bojos.
Fora hi ha menjar.
Hi ha proteïna, energia que necessitem. La bogeria és continuar així.
Roberto…
El Roberto té raó. Parlem de viure o morir.
I si d'aquí a dos dies ve el rescat? No podem aguantar dos dies?
- Sabeu què passa quan no menges? - Roberto!
El cos s'asseca, com una planta. El cervell s'asseca. No pots pensar.
Jo pixo negre.
Jo també pixo negre.
I si ho fem…
què ens passarà? Ens perdonarà, Déu?
Ens hi ha ficat. Entendrà que fem l'impossible.
No hi té res a veure, Déu.
Perdona, Marcelo.
Ens hi ha portat la sort.
- La mala sort. - És carn.
- És gent que estimem. - I com es talla un cos?
I qui podria fer-ho?
Jo.
Ho faré jo.
Jo també.
No menjaré, jo.
No ho podem fer, això.
És legal menjar-se un mort?
No ens ficaran a la presó?
- Seria com la donació d'òrgans. - Què dius?
En la donació d'un òrgan, cal el consentiment del donant.
Marcelo, és un delicte.
No podem anar i fer servir un cos sense consentiment.
- Hem de menjar, Numa. - No hi tenim dret.
No tinc dret a fer tot el que pugui per viure?
Qui me'l prendrà, aquest dret?
Susy.
Susy, respira.
Susana.
Susana, si us plau. No.
Gustavo!
Ajuda'm, si us plau.
Susana.
- Ajuda'm. - Què passa?
- No respira. No sé què té. - Les cames cap allà. Porta el cap.
Roberto. No respira, Roberto.
- Roberto, ajuda-la. - Posa-la aquí.
Ajuda'm, Gus, va!
- No respira. - Susy!
Coco Nicolich escriu una carta als pares.
"Estimats pares,
Us escric vuit dies després que hagi caigut l'avió."
"Som en un lloc preciós,
envoltats de muntanyes i amb un llac al fons,
que es fondrà així que comenci el desgel.
Estem tots molt bé.
Ara mateix, els vius som 27.
Avui s'ha mort la germana de Nando Parrado.
Us trobo molt a faltar.
I li demano a Déu constantment
que, com a mínim,
us arribi a veure un dia més."
Això és un cementiri.
Jo no m'hi quedaré, aquí.
Em fa molt de mal la panxa!
Sí, Moncho, però t'has de calmar.
- No puc respirar. - Respira. Mira'm, Moncho, respira.
- No em vull… - Respira.
- No puc resp… - Sí que pots. Mira'm, respira!
He de sortir. M'ofego!
No es pot sortir, ara. Mira'm. T'has de calmar.
- No vull morir-me. - No et moriràs.
- No vull morir-me aquí. - Què dius, Moncho?
DIA 9 21 d'octubre del 1972
Si em moro, us dono permís per alimentar-vos del meu cos.
Per continuar vius.
Jo també dono el meu consentiment.
I jo.
Jo també us el dono.
"Pare nostre que esteu en el cel, sigui santificat el vostre nom.
Vingui a nosaltres el vostre Regne. Faci's la vostra voluntat…
Perdó.
Perdó, Marcelo.
Perdona'm, Marcelo.
Perdoneu-me tots.
No hi ha alternativa.
Em sap greu, Marcelo.
No em miris així, Coche.
Et miro com sempre, Daniel.
Els cosins Strauch fan la feina més dolorosa.
La que no vol fer ningú.
El Fito tria els cossos
que tallen tots tres d'amagat.
On els altres no els veiem.
Així poden contenir la bogeria dels que mengen.
- Què? - He trobat una cosa!
Una ràdio.
És tota molla.
Va, Roy, arregla-la.
Els que no mengem encara mirem el cel.
Esperant un senyal.
Esquerra o dreta?
Més amunt, Coco.
Per això caldria portar més cable i lligar-lo a un pal o una cosa així.
No et moguis.
Un pèl més a l'esquerra.
Una mica més.
Menys. Una mica a la dreta.
Així.
Una mica més a l'esquerra.
Més amunt, Coco.
Compte amb el cable.
Té.
Què és, això?
Vinga.
- Amb neu és més fàcil. - No, gràcies. Em puc aguantar.
Has de menjar, Numa.
No està bé, Pancho.
No!
…El espectador.
Ampliem la informació d'última hora.
Acaba de finalitzar
la recerca de l'avió uruguaià sinistrat als Andes
amb jugadors de rugbi de l'Old Christians.
En els deu dies que marca el protocol, s'han fet 66 missions de recerca i rescat
amb 17 avions de la força aèria xilena
i aeronaus de les forces aèries uruguaiana i argentina,
sense cap resultat.
La recerca es reprendrà a començament d'any
quan el desgel porti més visibilitat per poder trobar les restes del desastre.
El servei aeri de rescat de Xile
ha informat que, en els 34 accidents aeris que hi ha hagut als Andes,
no hi ha hagut mai supervivents.
Una pausa comercial i tornem amb més notícies.
Perquè estan fabricades amb components de qualitat,
en bonics colors i dissenys.
Adaptables en els seus tres models.
Bicicletes Victoria, la bicicleta més guanyadora.
M'he equivocat.
Us vaig demanar que esperéssiu per res.
Però si us puc demanar una cosa més…
us demano que mengeu.
L'únic que ens queda és la vida.
Hem de defensar-la per sobre de tot.
Pugem a buscar la cua de l'avió.
Sense avisar a ningú. Improvisant.
Hem de trobar les bateries per fer anar la ràdio.
Allà n'hi ha més.
Soc aquí, Gastón.
És Daniel Shaw, el cosí del Fito.
Seia darrere meu. Va sortir volant.
El sol ja baixa.
- Hem de tornar. - No.
Seguim una mica més.
Si hi ha tot això per aquí, la cua no pot ser lluny.
Qui hi ha anat?
El Numa, el Gustavo i el Maspons.
Hi han anat sense res.
Allà dalt hi deu fer 20 o 30 graus menys.
Se'ls farà de nit.
La neu s'ha fos i ens enfonsem fins als genolls.
No, cap allà!
Quasi no podem avançar
i la nit ens atrapa.
Ens congelarem.
Pega'm!
Com més gran és l'esforç per sortir,
més fort colpeja la muntanya.
Gus, menja.
Digues, Numa.
Què vau veure, a dalt?
Numa.
Digues.
Només muntanyes amb neu.
Cap a tot arreu?
Fins on vaig poder veure, és tot el que hi ha.
I cap a l'oest?
- Vau veure res darrere la paret de gel? - No.
Des d'allà no es veu.
Allò ja és Xile.
Hem d'anar cap allà.
Però has de menjar.
Si no, no arribaràs a Xile.
Va.
No mastego més de dos o tres cops.
I m'obligo a empassar-m'ho.
Per primer cop penso en la possibilitat, cada vegada mes real,
de no tornar a casa.
Però miro el Nando i sento esperança.
Entrena cada dia amb una obsessió:
més enllà de la muntanya, hi ha les valls verdes de Xile.
Escalar-la és un suïcidi.
Però jo aniré amb ell.
DIA 17 Cinc dies de tempesta
Mira, Vasco, et contesto
perquè ta rima és comprada.
I si t'aixeques i surts a fer una caminada?
Com et passes, Bobby.
- A veure, Carlitos? Vinga, Carlitos. - Eh!
Els 27 estem amuntegats i això sembla un senyal.
Nosaltres aquí al terra i ells tres a la suite presidencial.
Mentre una tragèdia esclata,
des de la meva hamaca veig tot de superherois sense capa.
I, per molt que m'envaeixi la ira, ser amb vosaltres és un regal de la vida.
Fins i tot dins aquest avió morts de fred,
el Coco té sort i li escalfo els peus.
Però, Coco, no t'hi pots acostumar: tornem a l'Uruguai, ens hi deuen esperar.
- Bona! - A veure, Coquito?
La meva serà més aviat sentimental.
El 13 d'octubre ma mare va fer anys.
L'únic que li demano a Déu
com a regal: tornar
i així la festa celebrar.
- Molt bonic, Coco. - Ben dit.
- Sí. - Aquí hi ha molta gent decent
i també qui no sap ni cap a on és l'orient
ni qui és el president.
Molt dolenta!
- A veure… - Molt. Penosa.
Jo com a mínim treballo. Alguns no fan res.
A la muntanya, la situació és intensa.
Vull arrencar a córrer com un puma,
però no puc anar-me'n d'aquí sense sentir-ne una del reservat Numa.
En aquesta geladíssima muntanya
on no hi camina ni mitja aranya…
a la nevera…
a la muntanya de la nevera freda.
Què?
A la muntanya…
Molt bé, Numa!
Bravo!
Auxili!
Roy!
- Són aquí sota! - Soc aquí.
Vinga!
Fito!
Tintín!
Aguanteu!
Aguanteu! Aguanteu, que us trauran!
- Coche, ajuda'm. - Treu-los!
Grateu, vinga!
Aguanteu!
Grateu!
Ajuda, si us plau! Socors!
Aguanta, Numa!
Numa, et trec!
Pancho!
Coco!
La Liliana és a sota, no la trepitgeu! No la trepitgeu, per Déu!
No trepitgeu! Hi ha la Liliana!
Liliana, aguanta! No trepitgeu allà, hi ha la Liliana!
- No trepitgeu! - Amor, et trauré!
Aquí!
Coco, empeny!
Coco!
Respira!
Respira.
Respira, amor meu.
No respira.
- Respira. - No respira!
- Amor meu, respira. - Aguanta!
Respira.
Respira, vida meva, respira.
Què és, això? Què passa?
Què passa?
Vinga!
Ara entra aire.
- Està entrant oxigen. - Sí.
Tothom està bé?
- Arturo? - Soc viu.
El Javier també. Falta la Liliana.
- Vasco? - Aquí, soc viu.
- Jo també. Soc el Roberto. - Jo també. Soc el Moncho.
Aquí Pedro Algorta.
Diego! Diego?
El Diego és mort, Fito.
És… I el Roque, ell també.
- El Maspons és mort. - Soc el Nando, soc viu.
Enrique i Juan Carlos, morts.
- Tintín, estàs bé? - Sí.
Coco?
- Coco? - El Coco és mort.
Soc el Roy.
I el Marcelo?
- Marcelo? - Marcelo!
- Marcelo!
- Marcelo? - Capità!
Marcelo!
El Marcelo va quedar atrapat.
Deixa de tenir fred perquè deixa de sentir.
I deixar de sentir és un descans.
Portàvem disset dies esperant un moment com aquest.
Un instant de calma.
Un segon d'assossec.
- Quanta neu devem tenir a sobre? - Potser la muntanya sencera.
Que tothom resi, si us plau!
"Beneït és el fruit del vostre ventre, Jesús.
Santa Maria, Mare…"
Avui és 30 d'octubre.
És el meu aniversari.
En faig 25.
Avui és molt difícil no pensar en casa.
Si entra llum, no podem ser tan avall.
Quant ens hi estarem, aquí?
Fins que passi el temporal.
DIA 18 Dos dies sepultats
La fam és insuportable.
Fins ara, els Strauch han aconseguit que la carn només sigui carn.
Carn sense nom,
sense rostre.
Però aquí no pot ser.
I vosaltres?
No fareu res?
Roberto.
Per seguir hem de menjar, oi?
Ara us deixareu morir?
Amb tot el que hem passat?
Hem de sortir. No penso quedar-me aquí!
Vull sortir!
Què més vols?
Para, Numa!
Vinga!
Para, Numa!
Numa!
DIA 20 Quatre dies sepultats
El cel.
Veig el cel!
Moncho, passa-hi tu, que ets més menut. Va!
Fa sol!
Va, vinga!
Ho hem aconseguit.
Ei! Què veieu?
- Hi ha la Margarita, la teva xicota. - En biquini!
Digues-li que ara vinc!
Som vius!
Encara hi som!
Para, nen!
L'ampolla.
Com tens la cama?
No tinc res.
És un tall de res.
Guarda energia per a tu, Numa.
A mi, quasi no me'n queda.
No diguis això, Arturo.
No perdis la fe.
Mai n'he tingut tanta com ara.
Ets un escolanet, ara?
No te'n riguis.
Però la meva fe…
Perdona'm, Numa.
…no és en el teu déu.
Perquè aquell déu
em diu què he de fer a casa meva…
però no em diu què he de fer a la muntanya.
El que està passant aquí
no es pot veure amb els ulls d'abans.
Numa,
aquest és el meu cel.
I jo crec en un altre déu.
Crec…
en el déu que té el Roberto al cap
quan ve a curar-me les ferides.
En el que té el Nando a les cames…
per sortir a caminar sense condicions.
Crec en les mans del Daniel…
quan talla la carn.
I en el Fito quan la reparteix
sense dir-nos de quin amic era.
Així podem menjar-nos-la sense…
Sense recordar la seva mirada.
Crec en aquell déu, jo.
Crec en el Roberto.
En el Nando.
En el Daniel.
En el Fito.
I en els amics morts.
Ets un filòsof, Arturo.
Escolanet i filòsof.
Vinga, som-hi.
- Som-hi. - Hem de sortir ja.
Mireu el sol.
Hem d'esperar.
- Esperar què? - Fins a estar preparats.
I si ens agafa una tempesta?
Ha de pujar la temperatura.
No podem passar ni una nit al ras.
Digues-l'hi tu, Numa.
El desgel comença el 15 de novembre. Temperatures més altes i menys tempestes.
- Dues setmanes. Esperant. - No, dues setmanes preparant-nos.
Sempre hem sortit improvisant i no ens ha anat bé.
No sabem ni de quina distància parlem.
- Ens falten mans. - Esteu còmodes a les gandules?
Va, anem-hi.
- Anem-hi. - Veniu a ajudar.
Què fem?
Agafeu aquestes xapes.
Aquí, va.
T'ajudo?
DIA 34 Comença el desgel
Ajuda'm, Roberto. Numa, un cop de mà.
Des del cap, molt a poc a poc.
Amunt. Vinga.
A poc a poc.
Tranquil, Arturo. Així.
Apugem-li la roba a poc a poc. Així.
L'Arturo està fatal.
Li dono tres dies. Al Vasco, un parell més.
Què hi dius, tu?
De què?
- Els dones més o menys dies? - Què vols, tu?
Digues.
Què vols?
Com a metges, ja no hi podem fer res, Roberto.
Acabarem fent d'enterramorts.
Jo sé com n'és, de dur.
Tu tens les millors cames de l'equip.
Has de caminar pels altres.
Passa-la!
Roberto, passa-la!
Tranquil.
Posem-lo allà.
Ja està.
Deixem-lo aquí.
Soc aquí. Respira amb mi, Arturo. Va.
Arturo Nogueira té els pulmons embassats.
No aguanta més.
Així.
El Gustavo mira d'ajudar-lo.
Així.
Però ningú pot respirar per ell.
Molt bé.
S'ha d'intentar tot.
Som quatre voluntaris.
Baixem cap al costat d'Argentina.
Més abrigats.
DIA 36 Cap a l'est, Argentina
Amb l'esperança d'aguantar les nits fora.
Numa!
Numa, estàs bé?
Està infectada.
Hem de tornar.
No podem carregar-lo.
Roberto.
Me'n torno sol.
L'avió és aquí mateix.
Perdó.
Què ha passat, Numa? Numa!
- Què ha passat? - I els altres?
Numa, contesta. Parla, Numa.
Ets aquí, amb nosaltres. Què ha passat?
Papa!
- Vasco, som aquí. - Papa!
- Tranquil, som aquí. Mira'm. - I la mama?
Mira'm. El teu pare és aquí.
Mira'm. Som aquí.
Som aquí.
- Papa! Papa, vine! - Para.
Tranquil.
Som aquí.
Vasco.
- Vasco, mira'm. - Papa!
- Gràcies. - Rafael… Rafael Echevarren.
Echavarren.
No ho entenc, Javier.
Des del moment que vam caure aquí, he mirat d'ajudar en tot el que he pogut.
He intentat…
fer sempre el correcte.
I, ara, amb la cama així…
soc un inútil.
Quin sentit té?
Quin sentit té la mort de l'Arturo, la mort del Vasco o la de tots els altres?
La Liliana ho va donar tot. Sempre.
Durant l'allau,
sepultat per la neu, notava el seu cos sota el meu.
Jo era a només uns centímetres de la superfície.
Vaig poder treure el cap
i cridar-li amb totes les meves forces:
"Liliana, aguanta!
Et trauré. Soc viu."
Veia que li passaven per sobre
i cridava: "Si us plau, no trepitgeu allà!
No trepitgeu allà, hi ha la Liliana!"
No hi havia com treure-la si no sortia jo primer.
Però no podia moure'm.
Tenia els peus contra el seu pit.
Si feia força per sortir, l'enfonsava més a ella en la neu.
Això quin sentit té, Numa?
Quan vam recuperar la Liliana, només era un cos.
En aquell moment, mentre desenterraven més amics,
un de mort, un de viu, un de mort, un de viu…
Llavors vaig poder abraçar la Liliana amb totes les meves forces
i vaig sentir un amor que no havia sentit mai de la vida.
I vaig adonar-me que tenia una missió.
Agafar aquell amor que estrenyia contra el meu pit
i portar-lo als meus fills.
No va morir en va.
La teva ferida no et fa inútil.
Va, vinga, Roy. M'ajudes o no?
Nando?
Diuen que ara fas el gandul.
Que dorms tot el dia. Com és, això?
- T'has d'entrenar, Numa. - Què fas aquí?
No t'ho creuràs.
Vam caminar cap a l'est unes dues o tres hores…
fins que, de cop i volta, rere un turó, va aparèixer la cua.
Era impossible de trobar.
Va catapultar-se cap endavant.
A l'altra banda.
Era una meravella.
Hi havia tot de maletes escampades, abrics nets.
Ampolles de rom.
Cigarretes.
I xocolata.
Espera, el paper no.
Ara em diràs què puc menjar i què no?
Té.
Tenies raó, Numa.
Vam passar una nit al ras.
Vam sobreviure de miracle.
Però vam trobar les bateries.
Eren a la cua.
Serà més fàcil portar aquí la ràdio.
El Roy va arreglar la ràdio portàtil. El Roberto creu que la de l'avió també.
Hi tornarem.
Ho hem d'intentar.
El Nando, el Roberto i el Tintín van amb el Roy cap a la cua.
M'encantaria poder anar-hi.
El Roy està dèbil i dubta que la ràdio funcioni.
Va, Roy. Fot-li, que no hi ha temps.
Té molta por.
Però se la juga pel grup.
- No m'ho crec. - Bravo, Roy!
1-C-6-0-1.
B… No era això. Què venia?
- U, set. Això. - Set.
I si no va?
- Llavors què? - Doncs tornem a sortir.
Oi, Roberto?
Cap a l'oest, a Xile.
Hola!
Hola?
Som els uruguaians caiguts als Andes. Em senten?
Som aquí.
Hola?
Hola.
Cada dia que passa, perdem una miqueta més de vida.
Amb compte.
Les racions de menjar no arriben i saquegem els ossos.
El que abans semblava impensable
s'ha tornat habitual.
Ara ja no li donem importància.
Vinga.
Té, menja'n una mica.
Has de menjar, Numa.
Meitat i meitat.
Ara no et rendeixis.
No m'estic rendint, Pancho.
M'estic morint.
I em sap greu no…
No poder fer més per vosaltres.
Ves a cagar.
Pensa en tu.
Vols que pensi en mi?
Mira com estic.
Tinc 25 anys, Pancho.
Tinc tota la vida per davant. Tinc moltes coses a fer.
Vull…
tornar a veure els meus germans, la mare i el pare.
Vull ballar.
- Si no balles mai, tu. - Ja ho sé.
Però ara vull.
Tinc ganes de tot, Pancho.
Vull riure.
Vull plorar.
Doncs plora.
- No puc. - Plora.
Vinga, plora.
Plora amb mi.
De què rius, ara?
Plora amb mi, va.
Deixa't anar.
Vinga, babau.
Vinga.
Nando? Mira això.
- Què és? - És impermeable.
No és per xalar?
Era per fora de les canonades.
- N'hi ha més? - Sí, n'hi ha un munt.
1-C…
No!
FINS AVUI, 29 DE NOVEMBRE DEL 1972,
HI HA DISSET SUPERVIVENTS MÉS AMUNT,
DINS L'AVIÓ URUGUAIÀ QUE VA CAURE A LES MUNTANYES
Què ha passat?
La ràdio no ha funcionat.
Hem trobat aquesta tela.
- Què és? - Tela aïllant.
- Podem fer-ne una armilla. - Una armilla no.
- Millor un sac de dormir. - Un sac per passar la nit.
Hi ha força tela.
Podem fer-ne un ben gran.
Quan sortim, Roberto?
Roberto.
Quan?
Quan tinguem el sac fet.
58 dies després de la desaparició
de l'avió Fairchild 571 de la força aèria uruguaiana
amb 40 passatgers i cinc tripulants,
noliejat per portar a Xile l'equip de rugbi del club Old Christians
i els seus acompanyants,
la força aèria ha condicionat especialment un avió C-47
que reprendrà la cerca a la serralada dels Andes.
Deixa-ho, Roberto.
No té sentit tornar a començar.
Han dit que ens buscaran.
Uns inútils que ens van passar per sobre i… no ens van veure.
Estan buscant cadàvers.
- Portem aquí dos mesos. - Dos mesos, Roberto.
Com vols que es pensin que som vius?
- Som vius. - Vius?
Mira com estem.
Mira.
Això no és vida.
D'aquí no sortirem resant i prou.
En això voleu dormir pujant la muntanya?
Què fas, Roberto?
- Para! - Roberto.
No t'agrada?
Nois.
Mireu cap aquí, una foto.
El Tintín s'entesta a fer fotos.
Com si copsés records d'un viatge amb data de tornada.
Em pregunto per a qui són les imatges.
Per a nosaltres?
Somrieu, hòstia.
Jo no arribaré a veure-les.
Va, que encara podem riure.
Potser són per a les nostres famílies o per a altres persones que ens recorden
mirant fotos que ens van fer en el passat.
Carlos, mira.
Quan mirin les fotos, tornarem a viure en la seva imaginació.
Es faran exactament les mateixes preguntes que ens fem nosaltres.
"Què els va passar?"
Què ens va passar?
Qui vam ser, a la muntanya?
Nando.
Vull que sàpigues
que et dono permís per fer servir el meu cos.
I ara, Numa! No ho diguis, això.
Sé que jo no tornaré.
No diguis això.
És la veritat.
Però no passa res.
Estic tranquil.
Estic preparat per al que vindrà.
Tots dos ho estem.
I em fa molt feliç…
saber que vosaltres us en sortireu.
N'estic molt content, Nando.
Gràcies.
Em dic Numa.
Vaig morir l'11 de desembre del 1972.
Mentre dormia.
NO HI HA UN AMOR MES GRAN QUE EL DE QUI DONA LA VIDA PELS AMICS
Sortim demà.
Vinga, a totes.
Sort, Roberto.
- Gràcies. - A tu també.
Una altra.
Carlitos.
Sí.
Podeu fer servir els cossos de la mare i de la Susy, sents?
Endavant!
- Endavant, nois! - Vinga, nano!
- Molta sort! - Sort!
A totes! Mireu bé abans de travessar el carrer
i no us oblideu de nosaltres!
- Aquí us esperem, companys! - Pas a pas!
Vinga!
DIA 61 Escalada cap a l'oest, Xile
Nando!
Busquem un sortint per posar-hi el sac!
Pugem una mica més!
No arribarem fins a dalt!
Vaig al mig?
Que bonic és això.
Quina pena ser morts.
Jo no tornaré.
Els Andes han d'acabar-se tard o d'hora.
La neu ha d'acabar-se.
Més enllà hi ha el mar.
- Sempre més enllà. - Mira on som.
Amb tot el que hem pujat.
És als nostres peus.
Només cal creuar la vall.
Quant podem trigar?
Deu o dotze dies?
Portem menjar per a una setmana.
Què t'estimes més?
¿Venir a caminar amb mi…
o esperar a l'avió?
Em demanes que mori amb tu.
Et demano que m'acompanyis.
Mira. Mira allà. Veus aquells dos pics?
Al mig hi ha com dues mamelles.
Allà no hi ha neu.
Ho veus? Allò és Xile.
Ho veus?
Ho veig.
Gràcies.
Aneu amb compte.
El Nando i el Roberto segueixen, cap a l'oest.
Jo me n'he tornat perquè els duri més el menjar.
A dalt es veuen uns pics més baixos.
Són com més marrons.
Sembla que allà no hi hagi neu.
Ells estan bé, estan perfectes. Tenen menjar per a uns deu dies.
No els aturarà res.
Una vall.
Roberto!
Nando!
Ei! Ajudi'ns, si us plau!
Som d'un avió caigut a les muntanyes!
Tenim molta gana!
SERVEI AERI DE RESCAT
VINC D'UN AVIÓ
"Vinc d'un avió que va caure a les muntanyes.
Soc uruguaià.
Portem deu dies caminant.
A l'avió hi queden catorze persones ferides.
Hem de sortir ràpidament d'aquí i no sabem com."
Trucada de San Fernando.
"No tenim menjar.
Estem febles.
- Quan ens vindran a buscar?" - "…vindran a buscar?"
"Si us plau, no podem ni caminar. On som?"
Interrompem aquest programa per ampliar la informació
que els avançàvem fa uns minuts.
Ja se sap la identitat dels dos joves supervivents
de l'avió uruguaià que es va estavellar fa 71 dies als Andes.
Són Roberto Canessa i Fernando Parrado.
FORÇA AÈRIA DE XILE
DIA 71 22 de desembre del 1972
Porta. Porta aquí.
Que bé que et queda!
Què en fem, de tot això?
Bé, prepara't, que et diré els noms dels nois.
Em sents bé?
Repeteix dues vegades cada nom, si us plau.
Dues vegades cada nom.
Roberto Canessa.
Gustavo Zerbino.
Eduardo Strauch.
Álvaro Mangino.
Fernando Parrado.
Antonio Vizintín.
Pedro Algorta.
Alfredo Delgado.
Roy Harley.
José Luis Inciarte.
Ramón Sabella.
Javier Methol.
Carlitos Miguel Páez, el meu fill.
Roberto François.
Daniel Fernández.
Adolfo Strauch.
Són allà!
Hi són tots!
Tornem a casa!
Som-hi, Javier!
Va, Roy! Aixeca't!
Vinga, Gustavo!
Deixa-la! Enrere!
- Com que no puja? - Més pes no pot ser.
- Deixa-la! Va, Gustavo! - No! Si no puja la maleta, no pujo!
Vine aquí! On vas?
Està bé, pugeu-la.
Pugeu!
Va, cap a dintre!
Puja.
El 22 de desembre del 1972,
setze supervivents van tornar dels Andes.
La meva veu sona amb les seves paraules.
Explica que tots vam ser fonamentals.
Aquesta és la nostra història.
Mama.
El miracle ha arribat.
- Quin miracle, mama? - El miracle.
Quin miracle?
La rebuda és esglaiadora.
Què hi fa aquí, tanta gent?
Volen apropar-se als meus amics, tocar-los, saber-ho tot.
"Què us va passar a la muntanya?"…
Visca!
…demanen els periodistes, amb les seves càmeres i els micròfons…
demanen els metges, amb els seus exàmens i instruments.
Què veuen?
Els fa por la seva roba bruta.
Els seus cossos esquelètics, cremats pel sol.
L'engrut de la seva pell.
Nando!
Els diaris parlen dels herois dels Andes.
Els que van tornar de la mort per retrobar-se amb els pares…
les mares…
Sembles un avi.
…les xicotes…
i els fills.
Però ells no se senten herois.
Van ser morts com nosaltres
i només ells van tornar.
I, en recordar-nos,
es pregunten: "Per què no vam tornar junts?
Quin sentit té?"
Doneu-li el sentit vosaltres.
Vosaltres sou la resposta.
Continueu cuidant-vos mútuament.
I expliqueu a tothom què vam fer a la muntanya.
BASADA EN L'OBRA LA SOCIETAT DE LA NEU, DE PABLO VIERCI
Subtítols: Adán Cassan