Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Om jag ångrar nåt? Klart som fan.
Men det är också det som motiverar mig
att ta mig igenom det, genom att måla eller skriva.
För det går inte att göra nåt åt det nu. Det är den där jävla saken som kallas tid.
Bara… borta!
Det är som när man sitter på ett tåg och ser landskapet flyga förbi utanför.
Som en massa fotografier. Och man åker aldrig förbi igen.
Och det är livet. En massa ögonblicksbilder som far förbi.
Sen är de borta.
Det är lätt att bli bekväm.
Jag ville göra nåt drastiskt. Allt började bli tråkigt och enformigt.
Jag kände hur jag började torka ut, som ett gammalt fikon.
Hur länge till lever jag? 20 år? Jag vill inte vara bekväm i 20 år.
Så jag sa till mig själv: "Vill du få adrenalinet att pumpa? Flytta."
Så därför måste jag flytta österut.
Inget är mer inspirerande än att ta ens hem och hela ens historia,
knyckla ihop allt och bara…
Vem är Sylvester Stallone?
Konstnär, författare, poet, artist, enorm kändis.
Hur går det till?
Sly går alltid sin egen väg. Om vägen inte finns bygger han den själv.
Han skapade sig själv.
Han framstod inte som en bra skådis. Han hade ingen uppenbar utstrålning.
Men han uppfann nåt annat. En skådespelare som skriver och regisserar själv.
Han var inte först med det, men han var den första superstjärnan som gjorde det.
Han förstod verkligen vad folk ville se honom göra.
Jag engagerade mig i Stallones historia som om det var min egen.
Det var min dagdröm för vad som kunde hända i en karriär.
Ingen annan har klivit in i tre stora filmserier.
Det genialiska bakom det.
Det var ingen tillfällighet.
Kan du visa mig kassetterna du hittade när du packade upp?
Ja, jag har några här. Nu ska vi se.
Det är The New York Times.
Kan du göra mig en tjänst?
Jag citerar från ditt pressmeddelande, och du fortsätter där jag slutar. Okej?
Sylvester Stallone föddes i stadsdelen Hell's Kitchen i New York
den stekheta sommaren 1946.
Satan.
Jag trodde aldrig nånsin att jag skulle komma tillbaka hit.
Jag föddes i Hell's Kitchen. Jag var New York.
Jag har inte varit här på 65 år.
-Bor ni här? -Nej, på 45:e gatan.
-Jaså? -Ja.
-Jag bodde här. -I det här kvarteret?
-Ja. -Hur var det här då?
Stökigt. Det gjorde skäl för namnet Hell's Kitchen.
Jag minns att fönstret alltid stod öppet.
Man lärde sig mycket om människans natur. Man observerade allt. Det var som en film.
"När kommer du förbi?" "Jag kommer imorgon."
"Stäng fönstret!"
Fram och tillbaka.
Min pappa hade alltid en sån där italiensk T-shirt på sig.
Det var som taget ur en Arthur Miller-pjäs.
Utsikt från en bro. Så såg mitt liv ut.
Min pappa kom till New York och träffade min mamma.
Han var barberare, men skolade om sig till kosmetolog – det var bättre betalt.
Vår pappa var väldigt självmedveten, för han hade nog ingen utbildning.
Minsta förolämpning, så tog det hus i helvete.
Mamma var också rätt hemsk. Hon var rätt bra med hårborsten och duschborsten.
Hon hade långa naglar som aldrig gick av. "Kom här!"
Min mamma var cigarettflicka på Billy Rose's Diamond Horseshoe.
Det var hon som drog in pengarna.
Pappa sa att hon var rädd för att föda barn.
Hon fortsatte ta bussen när hon var i nionde månaden.
Hon fick värkar, och nån fick av henne från bussen.
Man bar henne till sjukhuset.
Och det var där jag föddes.
Nåt hände som förlamade ena sidan av munnen, vilket gav mig ett morrande läte.
Hon var excentrisk och färgstark, väldigt frispråkig och oförutsägbar.
Jag vet att jag fick nån sorts…
…vildsinthet från min pappa. Utan tvekan.
Man kunde ställa klockan efter mamma och pappa.
Jag låg i sängen och hörde dem skrika på varandra. Min pappa…
Och jag var livrädd, för jag kände skakningarna i sängen.
De var nog så upptagna med sina egna saker att de slängde ut oss.
Större delen av tiden bodde jag på ett inackorderingshem.
I princip året om.
Jag åkte aldrig hem, för de hade inte tid med mig. De jobbade.
Folk säger: "Du känner dig missgynnad, du fick ingen närhet."
Ja, det stämmer.
Närheten kanske jag fick från främlingars respekt och kärlek.
Att känna sig accepterad och älskad av en publik.
Ett omättligt begär. Jag önskar att jag kunde komma över det, men det går inte.
För oss var filmerna en verklighetsflykt.
Jag satt i timtal på biografen och såg samma film fem, sex gånger.
Sen gick jag hem fyra på eftermiddagen.
Det var mitt drömliv, det var mina ideal.
En storslagenhet byggd med hårt arbete som segrar över ondskan.
Jag har en hjältedyrkan. Jag vill rädda en buss full av skolbarn.
Det är den jag vill vara. Jag vill vara killen som räddar folk.
Jag satt i mina föräldrars rum, och de hade en billig spegel från Woolworth's.
Jag satt och gjorde saker i spegeln hela dagarna.
Jag kunde imitera en sångare och läppsynka till en låt.
Om jag hade sett en film, som Herkules, så försökte jag imitera Steve Reeves.
Ögonblicket i Herkules hämnd när han river ner templen
och den här otroligt stiliga, välbyggda,
perfekta manliga förebilden…
Det gick jag igång på.
"Där har vi det. Det är min väg."
Jag hade äntligen en förebild, en idol.
…och mitt öde att uppfylla!
Min pappa insåg att han inte skulle lyckas i New York,
så de flyttade till Maryland.
Vi kom från ett trasigt äktenskap. När jag kom hem från skolan var ingen hemma.
Mamma hade stuckit.
Det blev en domstolssak. Det var hemskt.
Jag följde med mamma till Philadelphia. Min bror stannade hos pappa i Maryland.
Det var rena landsbygden, ganska isolerat. Bara en massa hästar.
Jag började hålla på med hästar när jag var fem eller sex år gammal.
Inte bra hästar, utan hästar min pappa köpte för 20-25 dollar.
Han hade inte så mycket pengar, men han fick kontakt med ett poloteam.
Alla som spelade polo hade vackra hästar, bra släp, gårdar.
Vi bodde i ett ruckel.
Många av hästarna hade hälsoproblem. Vissa blev blinda om man tog i för hårt.
Så jag började spela polo, fast på en låg nivå.
Men jag lärde mig, och jag blev bättre och bättre.
Och när jag var 13 var jag på väg att få en nationell ranking.
Det gillade inte min pappa.
Mitt i en match skulle jag slå en backhand,
och jag gjorde ingenting fel.
"Du drar för hårt i hästen!", skrek han.
"Jag vet vad jag sysslar med." "Nej!" Han skriker från läktaren.
Till slut gjorde jag mig redo för ett nytt kast,
och han kommer ner på planen, tar mig runt halsen och slänger mig i marken.
Han tar hästen och lämnar planen.
Jag låg där och tänkte: "Jag vill aldrig mer se en häst."
Jag uppfostrades av en väldigt fysisk pappa. Jag menar…
Så jag var inte obekant med svår smärta.
Till slut tänkte jag: "Jag låter mig inte knäckas."
Oavsett vad han gjorde så tänkte jag inte låta mig knäckas.
Min pappa var nog avundsjuk.
Min bror var ett problembarn. Han var trotsig, hamnade i bråk.
Han var ingen bra elev, och blev utkastad från alla skolor.
13 skolor på 12 år. De satte mig i militärskola. Jag gick inte ens en månad.
Han var oförbätterlig, och hamnade ofta i bråk.
Han gick på Devereux, en skola för ungdomar på glid.
Det var där hans intresse för skådespeleri vaknade till liv.
Sen gick han på college. Det var då han började med skådespeleriet på allvar.
Det hölls en audition, och av nån anledning gick jag dit.
En handelsresandes död. Och jag fick rollen.
Jag stod uppe på scenen, och jag kände mig…
Jag var inte alls nervös.
Jag hade kontroll över situationen, för det här tyckte jag var lätt.
En Harvard-professor i publiken kom fram och sa:
"Du borde överväga att satsa på det här."
"Kom igen", sa jag. "Jo".
"Du borde inrikta dig på det här. Du har nånting."
Och det ögonblicket förändrade hela mitt liv.
Jag landade i New York dagen då Woodstock började.
"Det är dags att jag börjar anstränga mig", tänkte jag.
Jag visste ingenting om staden. Jag var inte en del av den.
Jag var helt ensam och helt inriktad på att försöka hitta min egen väg.
Jag vet hur man överlever på de här gatorna.
Jag har sovit i portar, busshållplatser, tågstationer och bibliotek.
Kallt som tusan var det.
Jag besökte alla agenturer. "Jag vill bli er klient."
"Vi tar inte emot nånting!", och så fick jag tillbaka fotot.
Jag provspelade, och de sa: "Nej, du sluddrar. Ögonen hänger."
Jag fick bara halvnakna roller i amatörpjäser.
Det var de enda rollerna jag fick. Det var hemskt.
De sa: "Det funkar inte. Du kanske kan bli statist."
Så jag började tro på dem.
För de enda rollerna jag fick var som buse.
-Se upp! -Jag såg dig inte.
Han fick inga huvudroller.
Han fick jobba i kulisserna eller med rekvisita.
Men han fick ingen respekt.
Jag var helt självupptagen och isolerad. Och John var likadan.
Sly började skriva när han inte fick rollerna han ville ha. Han skapade dem.
Och han planerade inte en massa, han gjorde det bara!
Jag ville inte fortsätta med skådespeleriet.
Jag kanske kunde sätta min frustration på pränt och skriva manus.
Jag fick jobb som biovaktmästare. Jag kunde titta på film hela dagarna.
Jag tog en billig bandspelare och spelade in musiken och dialogen.
Sen försökte jag skriva ny dialog.
Jag skrev och skrev i några år tills jag hade 15-16 manus.
John och jag var på en annan våglängd.
Vi ville skriva och producera våra egna saker.
Varje fredag, lördag och söndag satte vi oss med en flaska vin från Boone's Farm.
Vi gick aldrig ut och åt eller drack. Det var då vi började skriva på riktigt.
Vi pratade om våra förhoppningar och drömmar, men även om filmer.
Vi smög oss in på varenda film som visades i New York.
Vi betalade aldrig för en biljett.
Att vi skulle misslyckas var inte ens en möjlighet.
"Tänk om vi inte lyckas?" Det kom aldrig ens på tal.
Vi var så motiverade, orubbliga och hängivna vårt koncept.
"Det måste finnas en plats för oss, för vi är så konstiga."
Vi var tvungna att skapa vårt eget öde.
Det var därför vi gjorde filmen "Horses".
En cowboy och en indian kliver upp ur sina gravar 100 år efter att de hängdes.
Vi åkte till Maryland. Vi hyrde vapen.
Vi sköt sönder bilen med riktig ammunition.
Var jag helt från vettet?
Hans pappa spelade den återuppståndna sheriffen som skulle jaga rätt på oss.
Min pappa är med, och han skjuter den.
Han hade lite för roligt i scenen när han dödar oss.
"Jag skjuter er, och sen skjuter jag er igen."
Jag sa: "Är det här personligt för dig? Lite bibliskt?"
Det är en stumfilm. "Sly, varför är det inget ljud?"
"Vi hade inte råd."
Tänkte de sälja in en stumfilm 1979?
Det kvittade att det inte hade gjorts förut.
Han hade en röst, och han ville göra sig hörd.
I high school var jag ett exempel på hur man inte skulle skriva.
"Sylvester, kommer du upp och läser?" "Nej tack."
"Jo, för ingen annan vill."
Avslagen var mitt drivmedel. Det var en utmaning.
Tänker du acceptera deras utvärdering, eller utvärderar du dig själv?
Slys dröm var att bli skådespelare,
men han var tvungen att skriva.
Han vill bli skådespelare, men nån måste ge honom en roll.
Han fick inga roller.
Han uppfann roller åt sig själv, för han sågs inte som ett möjligt val.
Jag hade gett upp skådespeleriet,
men John Herzfeld bad mig hjälpa honom med en audition.
I publiken satt en kille som så småningom regisserade Adjö till gänget.
Det var så det började. Det handlar om att vara på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Jag träffade Sly i Adjö till gänget.
Vi var rätt konstiga. Ett udda par.
Han var jude, intellektuell, högutbildad. Jag var den jag var.
Våra kulturer låg på varsin ända av spektrumet.
Han tog mig till sin lägenhet på Lexington Avenue
med hans gigantiska hund.
Han hade målat fönstren svarta för att kunna skriva.
Jag läste manuset, och det var ganska enkelt.
Så jag sa: "Låt mig vara mig själv i den här scenen."
Som när jag sitter bakom tjejen.
"Mr Rosiello, vad gör du?"
"Ingenting. Jag gled fram för att jag får solen i ögonen.
Jag ser ingenting." Sen återupptar hon lektionen.
Jag glider fram och lägger armen runt henne. "Mr Rosiello!"
"Jag vet inte vad det är! Solen följer efter mig."
En massa nonsens. Jag improviserade bara.
Och jag insåg att de hade gett mig en möjlighet.
"Jag tänker säga vad jag vill genom hela filmen."
Sly skrev om manuset hela tiden, och förbättrade sina scener.
Adjö till gänget var första gången vi fick en känsla för hans röst, före Rocky.
Den bästa scenen i filmen, en av de bästa filmscenerna under 70-talet,
är när han övertalas av sin fästmö
att köpa en förlovningsring som han inte har råd med.
Tjejen som precis gick ut…
Om du visar henne en ring för 1 600 dollar igen,
vet du det kommer att stå på din gravsten? Vet du det?
"Jag var dum nog att visa Frannie Malincanico en ring för 1 600 dollar."
Stanley är en intressant karaktär i den filmen, men man gillar honom inte.
Han är en sån dummer.
Men i den scenen älskar man honom,
för man inser hur mycket han faktiskt älskar Frannie.
Det är vår första glimt av det musikaliska i Sylvester Stallones dialog.
Tusan.
Då visste jag att mitt öde var knutet till pennan.
Det var så svårt att hitta roller till mig.
Jag fick alltid spela buse.
"Okej, det är sant. Sån är jag."
Men jag är också snäll. Jag har en mjuk sida.
Om man kombinerar det får man en jättebra karaktär.
Jag fick inte den möjligheten före Rocky.
Men föregångaren var Stanley Rosiello och Adjö till gänget.
Jag spelade en gangstertyp med mc-jacka och flottigt hår, men man gillade honom.
Det ena ledde till det andra.
Om jag inte hade fått rollen hade jag inte fått bra recensioner och 1 300 dollar.
Jag köpte en bil för 40 dollar och körde i 11 dagar till Hollywood.
Den enda jag kände i Los Angeles var Henry Winkler,
som var en stor stjärna som The Fonz.
Bilen går sönder i korsningen Hollywood och Vine. Det var som ett tecken.
Den första jag ringde var Henry.
"Du måste komma och hämta mig. Min bil gick sönder."
"Jag står på Sunset Boulevard."
"Jag kommer", sa jag.
Jag hämtade honom och hans enorma hund.
Han hade med sig alla sina kläder. Han satt på resväskorna.
Han kunde inte ta med mig hem. Han hade hund och fru.
Han tipsade mig om ett hotell, och jag bodde där i tre nätter.
Sen hittade jag en kyffe i The Valley, en gata från Balboa Boulevard.
Okej.
Jag presenterades för Gene Kirkwood, en exekutiv producent.
Vi pratade lite, och jag berättade för honom om Rocky.
Vi utvecklade den, och den blev av.
Det var en rad ovanliga omständigheter,
eftersom jag hade begränsade meriter.
Inga meriter.
Det var en underbar radda misstag som blev nåt bra.
Det är lite förenklat.
Jag var där för att provspela för en roll, men det gick inte så bra.
Och på vägen ut, precis innan dörren stängdes,
stack jag in huvudet igen och sa: "Jo, jag skriver lite också."
"Jaså? Kom in igen."
Jag började skriva,
och jag byggde manuset på Dödspolarna.
Jag ville skriva om en indrivare, livet på gatorna.
Och jag skriver på, med hunden på skrivbordet,
och jag röker cigaretter och stjälper i mig kaffe.
Och det börjar arta sig. Det funkar liksom.
Men Rocky är en ganska burdus typ.
Jag hade en vän som skrev ut det på maskin, och hon började gråta.
"Jag hatar Rocky. Jag hatar honom. Han är grym."
"Han spöar upp folk."
"Säg att han bara nästan spöar upp dem?", sa jag.
"Det är hans jobb, men han gör det inte." "Det vore fint."
"Tänk om han hade en flickvän eller nåt?"
"Ja, det vore fint."
Så jag börjar om.
"Flickvän. Snäll."
Men han är inte en boxare än. Det finns egentligen ingen handling.
Han är en kille på marginalen, en lodis.
Han är en lodis! Och jag tänker på Storstadshamn. Han är Terry Malloy.
Pang! Marty, film, Dödspolarna.
Blanda ihop allt och sätt din prägel på det.
Och när han blev en boxare föll bitarna på plats.
Jag hade 106 dollar, hyran var på 300. Det var mitt dilemma.
Vargen stod för dörren.
Jag skrev det på tre dagar.
Sen skrev jag naturligtvis om det flera gånger.
När jag skriver så bryr jag mig inte om alla brister.
90 % av det kanske är värdelöst,
men det viktigaste för mig är att ha en början, en mitt och ett slut.
Producenterna sa: "Vi vill ha Ryan O'Neal. Han gillar att boxas.
Eller Burt Reynolds."
"Jag skriver det åt mig", sa jag.
De gillade manuset, men de ville inte ha med dig.
De erbjöd dig allt större summor för att försvinna.
Ja, det var uppe i 265 000 dollar.
-För att inte vara med. -Precis.
Jag visste att om jag sålde det för 500 000 dollar
så hade jag blivit väldigt bitter när pengarna var slut.
Vad är sundare?
Att leva med illusionen att man kunde ha blivit nåt stort
eller få möjligheten att bli nåt stort, bara för att inse att man är misslyckad?
Det enklaste är nog att leva med illusionen och säga:
"Om jag hade fått chansen hade jag slagit allihop."
Jag gick in i husvagnen under Philadelphias kalla gator,
och nu var det upp till bevis.
De sa: "Sylvester, är du redo?"
"Nej, men Rocky är redo. "
Det som hände var nåt utöver det vanliga. Vi visste att det här hände.
Alla skådespelare jag ville ha fick förhinder.
De ersattes av de perfekta skådespelarna.
Bara en kille i världen kunde spela Apollo Creed.
Han hade rösten, storleken, arrogansen.
Vi tänkte använda Ken Norton, men han hoppade av,
och jag tänkte "Jisses".
Jag tror på gudomligt ingripande.
Talia Shire kom också med i sista minuten, för vi hittade inte rätt person.
Hon kom in, och så fort dörren öppnades var det som ett ljussken.
Jag gick fram till henne. Hon hade blåsvart hår,
och hon såg upp på mig så här.
"Jag älskar henne", sa jag.
"Jag älskar den här karaktären. Det är nåt speciellt här.
Jag tänker inte ifrågasätta det. Du behöver inte provspela.
Du är hon."
Samma sak hände hela vägen.
Rocky är ingen boxningsfilm.
Det är en karaktärsstudie om nån…
En kärlekshistoria.
…som borde vara cynisk, men som är oförmögen till det.
Han accepterar livet.
Det här är hans lott i livet.
Han vill framför allt inte vara ensam på åldern höst.
Säg det.
Den där unga killen kunde inte säga att den handlar om kärlek.
Nej. Du har rätt.
Jag kunde inte säga det då.
Jag sitter och väntar på att göra en scen med Adrian på isen.
"Våra 300 statister kommer inte."
"Hur många har jag?" "Inga."
"Hur lång tid har vi på oss?" "Kanske två timmar."
Och jag tänkte: "Oj. Det här kan bli ännu bättre."
Rocky ser saker som andra inte ser. Han försöker locka fram henne.
Han utforskade teman som sårbarhet, närhet, förvandling.
Så karaktären måste börja här för att komma dit.
Vet du hur jag började boxas?
-Nej. -Farsan.
Han var inte så smart. "Du fick inte mycket till hjärna", sa han.
"Använd din kropp." Så jag blev en boxare.
-Förstår du vad jag menar? -Ja.
Varför skrattar du?
Min mamma sa det motsatta.
Vad sa hon? "Det motsatta"?
Hon sa: "Du fick inte mycket till kropp, så använd hjärnan."
Sa hon det?
Adrian var enastående.
Han skrev den kvinnan, en kvinna som var förtryckt och övergiven.
Han gav Adrian ett ögonblick av frihet och skönhet.
Och kärlek.
Talia förvandlade det från en boxningsfilm till en kärlekshistoria.
Hennes pojkvän råkade bara vara boxare.
Han hade äntligen nåt att kämpa för. Det var inte pengar. Det var stolthet.
"Jag vill att du ska vara stolt.
Jag vill att du ska säga: 'Det där är min man.'"
Det är därför han säger att han inte vill vara en lodis.
"Strunt samma om jag blir blåslagen. Jag vill att du ska vara stolt. "
Jag vill bara hålla mig på benen.
Det var det jag gillade med karaktären. Han höll allt inom sig.
Han delade aldrig sin sorg eller besvikelse med nån.
Bara med sig själv.
Den enda gången han släpper ut det är när Mickey lämnar lägenheten.
I den scenen skulle jag komma ut från badrummet och följa efter honom.
Jag sa: "John, gör mig tjänst. Låt kamerorna och ljudet rulla.
Jag vill se om Rocky kan sammanfatta sitt liv på två minuter."
Första gången vi gjorde det säger han: "Jaså, var det där en tagning?"
Om det var en tagning? Det var en improvisation.
Och jag kunde inte göra om det.
Energin fanns inte kvar.
"Vad gjorde jag förut? Slog jag till dörren här?
Satan, jag måste börja om. Vad gjorde jag?"
Sen började jag tänka på min pappa.
Jag vill bli din manager.
Så jag var tvungen att slänga den bästa tagningen…
Men du kan inte köpa det jag kan ge dig. Smärta och erfarenhet.
Jag har också smärta och erfarenhet.
…och ersätta den med nåt ännu mer instabilt, min relation till min pappa.
Jag behövde din hjälp för tio år sen, men då hjälpte du mig inte.
-Du brydde dig inte. -Om du ville ha hjälp…
Om du ville ha min hjälp, varför bad du mig inte om den?
Jag bad dig, men du hörde inte.
När jag skrev scenen var det bara en rad. "Jag måste prata om mig själv."
Om mig. Fast i Rockys kropp.
Jag skulle just fylla 30, och jag sa: "Erbjuder du mig det här nu?
Jag är en föredetting. Om jag får chansen kommer jag att misslyckas."
Jag trodde att filmen skulle floppa.
"Varför var du inte här när jag behövde dig?"
Om jag kunde sätta ord på min frustration
så hade jag en känsla av att det fanns miljontals människor
som också hade blivit ignorerade och förbisedda.
Det här kommer jag att få! Vill du vara med och se det?
Va? Vill du hjälpa mig? Vill du se mig få…
Jag kunde inte säga det till honom. Det hade varit så respektlöst.
Och man vill inte föra en dialog.
Alla utgår ifrån att gamlingen är ute ur bilden.
Och sen, pang!
Dörren öppnas, Bill Contis musik spelas, och nytt hopp gryr.
Och där har vi det som alla bortstötta och förfördelade vill höra.
"Kom tillbaka."
Herregud. Det var på den här biografen som Rocky hade premiär.
Samma biograf som jag jobbade på.
Den första recensionen i New York av Vincent Canby var en sågning,
så jag visste inte vad jag skulle tro.
Vi förhandsvisade Rocky fem dagar före premiären.
Det var en matinéföreställning.
Jag satt där med honom, och plötsligt säger han: "Fan."
Efter 20 minuter hade tre fjärdedelar av publiken gått.
Studiocheferna bara…
Jag sjönk ner i stolen. "Satan".
Han såg rätt nedslagen ut. Han trodde att den skulle floppa.
Så på premiären var självförtroendet inte på topp.
Det var här inne som premiärvisningen av Rocky hölls.
Jag stod på andra sidan gatan i en trenchcoat.
Min bror sa: "Det här kan bli den bästa eller värsta dagen i ditt liv."
"Ja, nu avgörs det."
Jag skulle inte få en andra chans.
När alla har gått in ställer jag mig längst bak.
Det är nästan som ett stilleben.
Ingen rör sig. Alla lyssnar på vartenda ord.
De är som fastnitade.
När han slår ner Apollo
reste sig hela salongen.
Och producenterna bara: "Det var som fan!"
Publiken deltar som vid ett riktigt sportevenemang.
Vi suddade ut de linjerna.
Man hörde jublet från biografen ute på gatan.
Vi utgick ifrån att han skulle vara ett skämt i matchen mot Creed.
Men när han slår ner honom i första ronden…
Det var spänning på en nivå som nästan saknade motstycke.
Ingen minns att Rocky förlorar.
Filmen är riggad för att få det att kännas som att han vann.
Det var fantastiskt att se hur publiken reagerade på det som hände på duken.
Filmen öppnade som etta. Alla pratade om den.
"Den har hjärta." "Den är känslomässig."
"Jag grät." "Den inspirerade mig."
Att se den där sagan utspela sig tände verkligen publiken.
Nåt magiskt hände.
Det är den sista bilden av honom som okänd.
Det innebar slutet för mitt privatliv.
Här kommer Rocky själv, Sylvester Stallone!
Det var ett fullständigt omvälvande ögonblick i livet.
För alltid. Bara pang!
Och vinnaren är
Rocky.
Stjärnan i Rocky, Sylvester "Sly" Stallone.
En varm applåd för Sylvester Stallone.
Han hyllades som skådespelare och författare,
han hyllades som visionär, och där var han plötsligt.
Nu kunde han inte göra nåt fel.
Ibland undrar jag vad allt handlade om, om det är värt det.
I dystra stunder undrar jag om jag lurar mig själv.
Men då behöver jag bara se mig i spegeln.
Samma sak som hände med Rocky har ju hänt mig.
Inom en vecka sa de saker om mig som jag visste att jag inte kunde infria.
Och de sa saker som…
Saker som gjorde mig arg.
Första gången jag hörde talas om Rocky var i en radioreklam.
"Då och då kommer det en ny skådespelare
som blir en av de mest omtalade sensationerna i branschen.
Så var det med Marlon Brando, med Al Pacino och med Robert De Niro.
Och skådespelaren som alla pratar om i år är Sylvester Stallone."
Vem fan är Sylvester Stallone? Sen ser jag tv-reklamen.
Är Stanley från Adjö till gänget Sylvester Stallone?
Är han den bästa skådespelaren sen Robert De Niro och Marlon Brando?
Okej.
Rätt förmätet av dig att förvänta dig huvudrollen,
för du hade väl bara gjort små roller?
Ja. Det var snällt uttryckt av dig.
Men jag kände att om jag skulle falla i glömska som skådespelare
så ville jag åtminstone kunna säga att jag försökte.
Om inte annat hade jag en bra hemmavideo. Mina föräldrar hade gillat den.
Rocky kommer ut. Några månader senare ringer Slys pappa.
"John, kan jag komma förbi? Jag har ett manus."
"Jag har den riktiga Rocky." "Vad menar du?"
"Jag skrev den riktiga Rocky."
"En boxningsfilm? Gav du den till Sly?" "Jag vill att du läser den."
"Du kan göra den." "Ge den till Sly istället."
"Men jag tror att det där är överspelat nu."
Han tävlade fortfarande med Sly.
"Jag skriver ett manus som heter Sonny."
"Vad handlar det om?" "Det är Rockys son."
Sly säger: "Det går inte. Det är min skapelse."
Jag tror att pappa var avundsjuk. Jag frågade varför.
"Han slet för det här. Du hjälpte honom inte."
Framgång kan verkligen ödelägga en familj.
Min karriär tog slut när Rocky kom ut. Plötsligt var jag Rockys bror.
Det var svårt för honom. Min bror är väldigt kreativ,
och han traumatiserades av min framgång.
Ingen trodde att han skulle bli en amerikansk ikon.
När drömmen går i uppfyllelse inser man att det inte var ens dröm.
Min dröm har inte gjort… Det blev inte som jag trodde.
Med följer även ett slags oväder
som man ständigt kämpar emot, för man är besviken.
"Jag trodde att det bara skulle vara en blå himmel där uppe på berget."
Det är det inte. Luften är tunnare. Det är farligt.
Det är inte så många där uppe. Det är ganska ensamt.
Det är inte så roligt som man tror att nå toppen av berget.
När Stallone blev känd för Rocky
så var han nog inte beredd på nackdelarna med kändisskapet.
DINAH! PÅ PREMIÄREN AV F.I.S.T
Från Hollywood, talkshowen Dinah!
Han förväntade sig inte att folk skulle kräva att han gjorde om det.
Ni är inbjudna tillsammans med Rocky själv, Sylvester Stallone!
Det här är din andra film, och alla vill se hur det ska gå för Sylvester Stallone.
Var han en dagslända?
ROCKY VAD KOMMER SEN?
Efter Rocky var förväntningarna större på mig än de kanske borde ha varit.
Man började genast ifrågasätta min förmåga.
Jag läste många manus. Inget var intressant. Sen kom F.I.S.T.
Det var nåt helt annat än Rocky.
Den handlar om den amerikanska arbetarrörelsen,
och bildandet av ett mäktigt transportfackförbund.
Jag tror att det blir en fantastisk odyssé.
I Rockys kölvatten kämpar han för att lista ut
hur han kan upprepa succén, men i en annan genre.
Stallone var en enorm stjärna.
NORMAN JEWISONS RÖST
Det första han ville göra var att skriva om hela filmen.
Många av problemen i hans filmer har nog att göra med att han har en känsla för
vad som fungerar i en film, och han hamnar i bråk med de som har anlitats
för att göra filmerna.
Ett stort problem med Sly
JOE ESZTERHAS RÖST
är att han inte ville dö i slutet.
Han begick ett stort misstag. Han tog livet av hjälten i slutet
och lät ondskan segra.
Det går inte.
Så är det i verkligheten, men när folk köper en biobiljett
vill de se de goda segra.
Han låter sig intervjuas i Playboy.
Han menar att han inte kan floppa. Det kommer aldrig att hända.
Det är omöjligt för honom att floppa.
Trots sina brister hade F.I.S.T. sina poänger, men många höll inte med,
nåt som Sylvester tog som en förolämpning.
När de kallade F.I.S.T. för skräp tog jag illa upp.
Jag gav allt jag hade i den filmen, jag slet verkligen.
Och att vissa svartmålar allt mitt slit med 500 ord
får mig att vilja stämma träff med dem i en mörk gränd.
Rockys framgångar och misstagen i F.I.S.T.
har inspirerat Sylvester Stallone att göra en egen film.
Han skriver manus, regisserar och spelar i den.
Paradise Alley var som Rockys far.
Jag skrev den 1972, och ingen ville ha med den att göra.
Den var lite för konstig. Så jag skrev Rocky.
Sen ville jag göra Paradise Alley, och även den utspelade sig i ringen.
Den skulle inte vara lika seriös som Rocky, utan mer som en karneval.
Regnet, färgerna och karaktärerna – lite mer än bara vanlig wrestling.
Jag var en ung kille som försökte göra nåt smart och underhållande.
Jag insåg inte att det var en väldigt nischad film.
Det var inte en bred film, den var ganska udda.
1946, konstig musik, en massa annat konstigt.
Det var som bäddat för en katastrof, och katastrof blev det.
Han trodde inte att F.I.S.T. skulle floppa eller att kritikerna som hyllade Rocky
skulle vara så hårda mot Paradise Alley.
Han tog det inte särskilt bra. Han började utmana kritiker att slåss.
Vissa dagar vaknar jag och tänker: "Jag fixar det här."
Andra dagar fixar jag det inte.
Jag har tappat känslan. Jag famlar i mörkret.
Det är som att gå en boxningsmatch helt oförberedd.
Jag har just lärt mig att det går över. Det är bara att hålla ut.
Få inga ångestattacker. Låt den där rädslan… Det är en del av det.
Det är det som gör det intressant, att man är rädd för det.
Rocky Balboas framgångssaga
påminner om framgångssagan bakom stjärnan Sylvester Stallone.
Stallone färdigställer just nu Rocky II, som författare, regissör och stjärna.
Han tycks inte vara orolig för farorna med att göra en uppföljare.
Han är som vanligt full av självförtroende.
John Avildsen ville att Rocky
skulle besöka Playboy-huset, supa sig full, ta droger.
Framgången baksida, med andra ord.
Men han är inte sån.
Han fortsätter att flytta fram gränserna, och tar alla med sig.
En riktig idealist.
John Avildsen gillade inte manuset till Rocky II, så jag regisserade den.
-Jag vet inte. -Ett uttalande, Rocky?
Jag vet inte. Jag saknar ord.
Backa!
En sak som gjorde Rocky och Rocky II så bra
var att Stallone lyckades berätta sin egen historia.
Han berättar sitt livs historia genom både Rocky och Apollo Creed.
Apollo Creed stampar runt i huset och läser hatbrev för sin fru.
Det är nog Sylvester Stallone som trampar runt i sitt hus
och läser Paradise Alley-recensioner.
Han lägger på sätt och vis hela kändisskapet under luppen.
Historien är på sätt och vis bättre än i den första filmen,
eftersom ämnena har större igenkänningsfaktor.
Rocky var en ensamvarg. Nu har han ett helt annat ansvar.
Ansvar och problem som folk i publiken
som har varit gifta kan identifiera sig med.
Ingen betraktar Rocky-filmerna som familjefilmer,
men kärnan i filmerna är förhållandet mellan honom och Adrian.
Dragkampen mellan deras förhållande, att bilda familj,
och det här jobbet som han måste utföra.
När kom du hem? Jag trodde att du var på jobbet.
Nej, jag jobbar inte längre. Jag fick sparken idag.
Vad hände?
Kastar man bort sitt öde
för ett "löfte" man har avgett?
-Vad tänker du göra? -Jag vet inte. Jag funderade på att boxas.
-Du kan bli vad du vill. -Jag är ju en boxare.
Inte så bra, men det är det jag gör.
Du lovade att du inte skulle boxas mer.
Han har nått botten. Han står i en hemsk liten källare.
Under glödlampan.
Det är nåt med den här killen som…
Han är menad för nånting, och han hålls tillbaka av fel skäl.
Han säger: "Jag ber dig inte sluta vara en kvinna.
Be mig inte sluta vara en man."
Han säger: "Jag älskar den här kvinnan,
men hon kommer inte att älska den jag blir om jag inte försöker."
Rocky II blev också en enorm succé.
Den drog in dubbelt så mycket pengar som den första filmen.
Den drog fram som en stormvind runt hela världen.
Så nu drev folk verkligen på honom.
Sly klättrade väldigt snabbt inom showbusiness.
Väldigt få skådespelare har disciplinen som krävs för att producera och regissera.
Man måste tänka på det dygnet runt, sju dagar i veckan.
Filmskapande är nåt jag förstår mig på.
Men det har sitt pris.
Om man är en helt uppslukad filmskapare
som spelar, skriver, regisserar och producerar, hinner man inte med nåt annat.
Familjen får bara smulor. "Hur gick det?" "Jag orkar inte prata."
Det är mer verkligt än vardagen där hemma. Det är en svår nöt att knäcka.
När man är yngre vill man fylla huset med konst och barn.
Nu är det fullt.
Barnen har flyttat ut, och kvar är bara ett stort, tomt…
Det är inte längre en inspirationskälla.
Jag flyttade inte för att jag ville ha bättre utsikt.
När man ändrar paradigmet som man har vant sig vid
så är det för att sätta igång den där processen igen.
Det är så svårt att göra en uppföljare. Det blir svårare och svårare.
Det är utmattande. Man har folk i örat hela tiden.
Sen kommer kritiken, och man tänker: "Är nöjet verkligen värt smärtan?"
Varje film blir svårare att göra,
för man har inte den där hungriga artistens fräschör.
Inför Rocky III blev jag rädd. Jag kanske inte är den jag var. Det kanske var tur.
Passionen saknades, men pengarna var bra.
Man blev skyddad av agenturerna. "Behåll det här, gör den här filmen.
Det är säkert."
Efter ett tag inser man att man inte gör nåt bra, för man lyssnar på andra.
Du tror att du är en vinnare, men det är du inte.
Och Rocky III var ett exempel på det.
Vi har bilar, vi har pengar! Vi har allt utom sanningen.
-Vad är sanningen då? -Jag är rädd! Okej?
Vill du höra mig säga det? Jag är rädd!
Va?
Man hör aldrig en boxare säga: "Jag är rädd. Jag är en fegis."
Sen vänder hon på det. "Jag är också rädd. Det är inget fel med att vara rädd. "
Och ur det kan modet komma.
Kanske modet att inte göra som alla säger.
Din manager, de som tar hand om dig.
Mod kanske är en annan sak. Kanske att stå benen hela matchen?
Jag sa: "Sly, börja lyssna lite på dig själv. Lita på dina instinkter."
Varje beslut jag ville fatta, som att jag ville använda Mr. T,
jag ville ha Survivors "Eye of the Tiger", jag ville ha Hulk Hogan,
möttes med "Det är ju löjligt".
"Jag vet. Det är löjligt.
Men det är teatraliskt. Det är intressant. Det är annorlunda."
Jag är en sån där som bara maler på.
Jag försöker överträffa mig själv, överträffa min osäkerhet.
Jag har blivit likgiltig inför hotet om misslyckande,
för jag vet att även om det inte blir en rungande succé
så är det bra att fortsätta pressa sig själv.
90 % av resan är hemsk, men för att hitta guldklimparna måste man ta sig igenom den.
Man kanske inte når fram, men det är bättre än att göra ingenting.
Han vill hela tiden skapa. Han lutar sig aldrig tillbaka.
Han vill inte behöva säga: "Jag ångrar… Jag borde ha… Om jag ändå hade…"
Han visste alltid var han ville vara.
Det är inte en slump. Att han blev en actionhjälte var en slump.
Från början var Rambo en mordisk galning.
Han var en brutal, krigsskadad man. Han kom tillbaka trasig.
Det fanns inget han kan göra för att USA skulle acceptera honom igen.
Om jag skulle vara med ville jag skriva om manuset.
Han skulle pressas till den yttersta gränsen.
Få in en vildsint grymhet som till och med chockerade mig.
Ett ansikte förvridet av vrede.
Det var inte svårt att lista ut var det kom ifrån.
Min pappa var verklighetens Rambo.
Ingenting löstes verbalt. Allt slutade med ett fysiskt ultimatum.
Sättet han vände en gaffel. Om han åt så här…
…var det stryk att vänta.
Man jävlades inte med honom.
Det där blicken finns i mina gener. Han bara…
Jag såg en möjlighet att göra den första riktiga actionfilmen.
Och filmen är helt kinetisk. Det är så mycket rörelse i den
att stjärnan inte kan sköta dialogen. Den måste skötas av Trautman och de andra.
Man dras verkligen till den här
enstöringen som känner sig övergiven.
Det han porträtterade låg mycket djupare än det som stod i manuset.
Han är bra på att skriva dialog som är smart och rytmisk,
men som också känns en aning improviserad.
Sly har en unik gåva som manusförfattare. Det är enkelt, det är sant.
Det finns en mening bakom det han skriver och säger.
Jag läste på om veteraner. Vad de berättade,
deras situationer, deras trauman.
Och jag tänkte: "Om jag kan ta ett par grejer
från 20 olika killars liv och blanda ihop dem…"
För Rambo hade inte pratat på flera år, så han är inte sammanhängande.
Det väller bara ur honom, ett slags rensning.
Jag hade hört historier om en kille.
Han kom in till Saigon med en skoputsarlåda.
"Putsa, tack. Putsa."
Jag sa nej, men Joey sa ja. Jag hämtade ett par öl,
och lådan var en bomb.
"Jag hämtade ett par öl. Lådan var en bomb. Killen öppnade den.
Joeys kropp sprängdes i bitar.
'Var är mina ben?', skrek han."
Jag har min vän över hela mig!
Blod överallt. Jag försöker hålla ihop honom. Hans inälvor faller ut.
Och ingen hjälpte oss!
Han skrek: "Snälla, jag vill åka hem!"
"Var fan är mina ben?" Sånt hittar man inte på.
Man kan inte hitta på såna grejer.
Det tog mig ett tag att absorbera alla dessa historier,
och föra in dem i en sån här galen monolog
som inte var med i förlagan.
Jag hade läst David Morrells bok.
Hela poängen med boken är att den här mördarmaskinen
kanske inte är så lätt att stänga av när kriget tar slut.
Hela det konceptet kastas ut i First Blood.
Att Rambo skulle såra uppbådet istället för att döda dem var Stallones idé.
I manuset stod det att jag blir skjuten i slutet
av överste Trautman och dör i slow motion.
"Det här är inte bra", sa jag.
Jag ville inte att alla Vietnamveteraner skulle se mig bli skjuten i filmen,
och inse: "Så det finns inget hopp för mig."
Jag lämnade inspelningen, och de skrek att om jag inte kom tillbaka
så var det kontraktsbrott.
De förhandsvisade den i Las Vegas.
Resultaten var så dåliga att de använde versionen som man ser nu.
För då begick 20 000 veteraner självmord varje månad.
"Jag vill inte vara en del av det. Det tänker jag inte vara."
På mitten på 80-talet började jag spela Rambo, och det satte igång nånting.
Det första man tänker på är hans fysik.
Det som gjorde Stallone till en perfekt 80-talsstjärna
var att allt skulle vara så överdrivet under det årtiondet.
Men hans kropp, och kaoset och blodbadet den kunde orsaka…
Folk älskade att se honom pressa sig.
Till och med när han nästan gjorde parodi på sig själv.
Han var ultraversionen av sig själv.
Arnold Schwarzenegger var hans enda konkurrent.
Sly klampade plötsligt in på min arena med Rambo-filmerna.
Han var muskulös, och nu pratade alla om hans kropp.
Så det skapade förstås konkurrens.
Vi var som små barn. Vem hade störst knivar?
Vem hade de största vapnen och höll dem med en hand och…
Såna saker. Och vem hade störst och snyggast muskler?
Vem hade minst kroppsfett?
Vi bråkade om en massa dumma saker. Nu skrattar vi åt det hela.
Vi lärde oss vilken effekt våra muskler hade.
Dubbelt så många kom och såg oss.
Det gav actiongenren en rejäl knuff framåt.
Jag ville göra genren lukrativ och global, och det blev den.
Det är nåt oemotståndligt med Sylvester Stallone.
Från underdog till mästare…
…och har gjort Stallone både världsberömd och rik.
Stallone vet att han har nått hit för att han vet hur man gör en succéfilm.
Jag låg alltid steget bakom Sly.
Han drog alltid in mest pengar. Året efter drog jag in lika mycket,
men då drog han in ännu mer. Och så vidare.
Han bara klättrade och klättrade. Nu kunde han inte sluta.
Han var inte bara skådis och regissör, utan en kraft i Hollywood.
Dina fans säger hela tiden att det antingen är Rocky eller Rambo.
Är det frustrerande som skådespelare?
Både och.
Det är frustrerande, men när man har turen att hitta två karaktärer
som är så kända och så omtyckta
så inser man att man har åstadkommit nåt ganska ovanligt.
Jag har alltid trott på uppföljare. Ofta kan historien inte berättas på två timmar.
Varför inte fortsätta, om publiken gillar det?
Förminska inte uppföljare, säger jag.
Det är tio gånger svårare att komma på nåt
som kan hålla det där intresset och den där magin levande.
I Rocky III och Rocky IV,
avlägsnar man sig från berättelsen om Sylvester Stallone,
och det blir mer som en serietidning.
Och han tycks slåss mot serietidningsskurkar.
Det var som taget från Marvel Comics.
Det absurda med de höga insatserna i filmen tar över.
Man vill ge publiken den ultimata Stallone-upplevelsen
inom ramen för Rocky-franchisen.
Han boxas, han regisserar, han skriver. Han gör allt.
Och det är svårt i en sån fysisk film.
Dolph Lundgren pulveriserade mig.
På kvällen började mitt hjärta svälla.
Det händer när hjärtat träffar bröstkorgen.
Mitt blodtryck steg till 260,
och de trodde att jag skulle prata med änglarna snart.
Snart är jag på intensiven, omgiven av nunnor.
"Nu är det ridå", tänkte jag.
Dolph Lundgren lade mig på sjukhus i nio dagar. Jag sammanfattade det i Rocky IV.
Man ligger nedslagen och ber att nån ska slå en på käften
så att man sliper lida,
men så säger en röst inom en: "Ge mig en rond till."
Jag pressar mig. Jag har opererat ryggen fem gånger.
Efter den första ryggoperationen bör man veta bättre.
Jag får nog göra en till, för jag vet att jag kommer att göra om det.
Jag vet inte varför, men så är det.
Jag har alltid befunnit mig i en tumultartad värld,
med många fysiska inslag, våld kan man väl kalla det.
Min pappa var i armén, i kavalleriet.
Jag vet inte vilken armé det var, men det var längs den mexikanska gränsen.
Han lärde sig att spela polo där.
Så jag började rida, och jag spelade ett tag.
Och det är en tuff sport.
Sly blev en ypperlig polospelare.
Han kunde ha gjort sex till sju mål per match om det inte vore för pappa.
Han slutade med polo.
Jag började spela igen när jag var runt 40.
"Okej, låt mig göra det rätt. Nu har jag lyckats, pappa.
Jag ska ställa upp ett superlag med tiomålsspelare mot min pappa,
och vi ska spela mot varandra på Wellington, världens främsta plan.
Sly Stallone visar världen hur bra han är med häst och klubba.
Han vill imponera på pololiten.
Jag spelar bra.
Min pappa och jag rider sida vid sida.
Jag ska slå bollen på vänster sida.
Min pappa hugger mig i ryggen.
Han slog mig så hårt
att jag föll av hästen. Hästen sprang över mig, rena turen att den inte dödade mig.
Men jag kommer upp, och det hugger till.
Och han red bara iväg.
Det här var nog det roligaste jag har varit med om.
Äntligen har vi fått spela tillsammans i ett riktigt bra match.
Det första och enda tjuvnypet
utdelades av min pappa mot sin son.
Det var det. Jag spelade aldrig polo igen.
Jag sålde allt. Jag sålde hästarna, gården, lastbilen.
Det var slutet.
Vi är som mjuk lera när vi föds.
Om en hårdhänt skulptör börjar göra märken i den
så är det såna vi blir.
Man kan inte rätta till de där deformationerna.
Och det blir ens personlighet. Det krävs hårt arbete för att övervinna det.
Med Rocky V ville han nog försäkra sig om
att han inte skulle tappa bort sitt förflutna.
Han ville återgå till sina rötter, men det gick nog inte som han hade hoppats.
Med Rocky V tänkte jag…
Om jag förlorade allt, skulle jag kunna börja om från början?
Inte utan att någon hjälper mig.
Jag var en föredetting, så Tommy blev viktigare än min egen familj,
Han ska återupprätta min ära. Det var nästan för personligt.
Han skrev in sin son Sage i manuset.
Han ville ge honom en chans som det var så svårt för Sly att få.
Hur skrev du scenen i källaren med din son?
Han säger att boxningen är viktig, men inte han.
-Baserades det på egna erfarenheter? -Ja, dessvärre.
Du sa att jag skulle vara nummer ett för dig. Du ljög för mig. För mamma med!
Jag ljög aldrig för dig. Tommy behövde min hjälp.
Jag med.
Jag försökte göra nåt
som jag önskar att jag hade gjort i verkligheten,
men som jag inte klarade av.
Så ofta gjorde jag det via det teatraliska.
Det magiska.
Om du vill efterlämna ett arv, ge det till din son, för Guds skull!
Hennes tal, när jag förlorar min son och jag får ett nervöst sammanbrott…
"Jag ville inte det här. Jag ville inte börja om från början."
Hon skällde ut mig rejält.
"Rädda din son."
Mycket av det är sant. Dessvärre prioriterar man andra saker än familjen,
och konsekvenserna kan vara ganska omfattande och förödande.
Jag försöker förmedla min tro, min filosofi.
All ståt, all prakt, alla internationella hyllningar
betyder ingenting om man inte har nån bredvid sig om natten,
om man inte har sitt kött och blod där.
Rocky V kanske var lite för personlig.
Publiken gillade den inte alls.
Jag brukade säga att man aldrig ska se andra halvan av en stjärnas biografi.
Det är alltid: "Hela världen låg framför hans fötter, och sen…
Snart kommer fallet."
-Sly. -Sly!
Om jag visste att jag bara fick göra 25 filmer i hela mitt liv…
…så hade jag valt annorlunda.
Plötsligt gör du en fars. En riktig helomvändning.
Farsen, en död konstform.
Det är inte en komedi. Det är mer… Tempot är skyhögt.
Om man lämnar sitt lilla fack och gör en fars så ber man verkligen om det.
Fattar du?
Är man hungrig försöker man alltid expandera.
Det var naturligt för Sly att vilja prova på komedi.
Vilken tog dig längst bort från…
-Den jag är? -Ja.
Tveklöst den där. Stopp! Annars skjuter morsan skarpt.
Manuset erbjöds till både hans och min agent.
Jag läste det och tänkte: "Jag kan inte sälja in det här."
Men jag tackade inte nej direkt.
Studion ringde och sa: "Arnold vill ha manuset."
Sly blev helt tokig när han hörde att jag ville göra den,
så han gick med på att göra den istället.
Resten är historia.
Han gjorde filmer som inte var logiska val för honom, som inte passade honom.
Han är helt och hållet Sylvester Stallone i de filmerna,
men miljöerna kändes inte rätt.
Jag kommer inte ifrån den jag är, även om jag försökte ett tag.
Att göra komedier var rätt bortkastat, även om det var ett äventyr.
Jag kunde ha gjort nåt bättre med min tid. Många var nog besvikna.
"Varför gör du inte sånt du är skapt för?" Jag återvände till mina rötter.
Sen kallades jag för enstavig. Jag pratade mindre
och var mer fysisk, och det blev mitt signum.
Han är en enorm actionfigur som inte säger så mycket.
Han spelar huvudrollen i actionfilmer. En i ett fängelse, nästa på ett tåg.
Efter ett tag var det bara action, action, action.
"Vad håller du på med?"
Hans roller fick allt mindre karaktär. Han var ett affischnamn.
I Cop Land var han tillbaka.
Det var inte roligt längre. Utmaningarna var rent fysiska.
De hade inte med karaktärsutveckling att göra,
där man måste förlita sig på sitt skådespeleri.
Så jag var tvungen att stanna upp och återvända till det jag gillar,
att spela mot andra skådisar.
Och när Miramax kom med Cop Land sa de att det skulle bli svårt.
"Du måste frigöra dig från allt du har använt under de senaste 10 åren.
Du måste gå upp 13 kilo.
Du måste vara obekväm, inställsam, blyg."
Jag var tvungen att vända ut och in på mig själv och visa vad jag hade inom mig.
Din chans att tas på allvar som skådespelare?
Jag ville ha den här möjligheten att jobba med bra skådespelare
och se hur det går.
-Förlåt, Moe. Han klev bara in. -Förlåt att jag tränger mig på.
Den där scenen med De Niro hade jag väntat på i 20 år.
Alla sa: "Det här blir ett blodbad. Det här blir hemskt. "
Vad är det här? Du kom till mig…
Jag säger mina repliker,
men det känns inte som att Bobby ger mig tillräckligt mycket Bobby.
Jag ville att han skulle gå hårt åt mig.
Jag ville att han skulle gå så hårt åt mig som det krävdes
för att jag skulle känna att jag spelade rollen på rätt sätt.
Jag måste vara helt förstörd när jag går ut.
"Jag tänker improvisera. Jag ska försöka komma under huden på honom. "
Vi gör scenen, och den sista repliken är: "Jag kan inte hjälpa dig mer."
Han tänker att vi är klara. Då säger jag: "Vänta lite.
Du sa att om jag behövde hjälp så skulle du vara här för mig."
"Hallå, det är över."
"Det är inte över. Jag gjorde som du ville.
Jag gjorde det du bad mig om.
Spelar det ingen roll längre?
Ge mig en chans. Lyssna på mig."
"Håll käften, din döva fan!"
Hör på nu, din döva fan!
Du fick chansen när vi kunde ha gjort nåt.
Du fick chansen att vara polis. Du sabbade det!
Ja, för fan! Tack, Bobby.
Men den floppade. Den gick inte bra.
Han bär upp filmen med sin fysiska utstrålning.
De andra har de stora replikerna.
Allt kretsar kring detaljerna i hans rolltolkning.
Det är nåt med Stallones återhållsamhet. Han spelar på nånting djupt inom sig.
Jag önskar att James Mangold hade trott mer på det Stallone gjorde.
För det finns ett skäl till den där sorgsenheten.
Jag tycker att filmen sviker honom.
Han fick inte det erkännande han förtjänade för filmen.
Det var frustrerande för honom.
Jag började tröttna på mig själv.
Jag tänkte: "Det här kanske är en naturlig övergång till inkurans.
Resan kanske ser ut så. Alla kan inte ligga på topp för alltid."
Då insåg jag vikten av att specialisera sig på nånting.
Som en konstnär.
Du har din egen stil, du är en Rothko, och ingen gör Rothko bättre än Rothko.
Folk säger: "Vi klarar av hela spektrumet, vi kan vara vad som helst."
Nej.
Man har vissa svagheter och vissa styrkor. Fokusera på styrkorna.
Försök inte göra Shakespeare när du ser ut som jag.
Han har två roller som han alltid kan återvända till
för att få beundran eller en känsla av legitimitet som han anser sig ha förlorat.
Han får tillbaka den när han spelar Rocky eller Rambo.
De rollerna finns alltid där för honom.
Det är en plats han alltid kan återvända till.
Rocky VI
är filmen jag är allra mest stolt över.
Den utspelar sig efter Rocky V, och det har gått 19 år.
Rocky har missat en hel generation. De vet inte vem han är.
Den karaktären hade betytt så mycket för mig själv och för andra,
så det smärtade mig att serien fick ett sånt dystert slut.
Så jag ägnade otaliga timmar åt att skriva och skriva om Rocky Balboa.
Producenterna sa: "Över våra döda kroppar. Glöm det."
Jag gick till studion. De sa nej. "Rocky är slut, och du är slut."
Det var brutalt. Ingen ville göra den.
De skrattade. Min fru sa: "Gör det inte."
Men hon förstod inte riktigt vad jag tänkte mig. Det var ingen boxningsfilm.
Det var en film om hur man går vidare
när det man älskar mest är borta.
Symbolen för det är att Adrian har gått bort.
Man får en hemsk magkänsla.
Ens liv har varit så ofullständigt, och man kan inte gå vidare utan…
Man uppnådde aldrig det man borde ha uppnått.
Man älskade henne inte tillräckligt. Man tackade inte folk som förtjänade det.
Du pratade om det där man har i källaren.
Det är ånger.
Det har jag gott om. Och det är det filmen handlar om.
Han boxas för att rensa bort smärtan från det förflutna.
"Jag vill ersätta gammal smärta med ny smärta."
Jag vill åka på en smäll,
så kanske jag glömmer det där i källaren.
Jag pratade med min son om framtiden.
Och jag tänkte: "Livet är obesegrat. Man kan inte vinna över det.
Man kan bara försvara sig."
Det var inspirationen till repliken "Ingen slår hårdare än livet".
Jag har för vana att lägga till repliker.
Efter tre fjärdedelar av en scen säger de:
"Varför la du till det där? Det var bra som det var."
Det var den enda tagningen som var konsekvent rakt igenom.
Den är enkel, budskapet är jättetydligt.
Och den är inte översvallande.
Du brukade få plats här.
Jag höll upp dig och sa till din mamma: "Han kommer att bli bäst i världen.
Han kommer att bli bättre än nån anade."
Man ser att han älskar den här grabben.
Världen är ingen dans på rosor. Den är ond och hemsk.
Oavsett hur tuff du är kommer den att slå ner dig
och hålla kvar dig där nere.
Varken du eller jag eller nån annan slår lika hårt som livet.
Men det handlar inte om hur hårt man slår, utan om vilka smällar man kan ta
och gå vidare.
Hur mycket stryk man kan ta emot och fortsätta.
Jag har alltid velat slå ihop Rocky I och den här filmen
för att visa hur fort livet går.
Livet är addition tills man är 40, sen är det subtraktion.
Barnen flyttar ut, vännerna går vidare. En del dör. Jobbet ryker.
Allt går förlorat.
En replik i filmen är:
"Jag är så glad att han är född. Nu kan jag leva genom dina ögon."
Det är det fäder söker hos sina barn. En skärva odödlighet.
Så länge han lever kommer minnet av dig leva vidare. Att du gjorde nåt rätt.
Både Rocky- och Rambo-filmerna är framgångsrika.
Men förr eller senare säger man att du är för gammal för att spela de rollerna,
och din agent säger: "Vi kan inte hjälpa dig."
Det fjärde vägskälet.
Ska jag lyssna på dem, eller hur känns det? Är jag fortfarande konkurrenskraftig?
Har jag, som Rocky skulle säga, saker kvar i källaren?
"Ja, men jag måste anpassa det efter min ålder."
Det var då jag kom på The Expendables.
Jag var på en rock'n'roll-festival.
Jag sa till min fru: "Gud, de är så bra."
Hon bara tittade på mig. "Det blir bättre", sa jag.
Pang!
Ut kommer en kille i ett par säckiga canvasbyxor
som han har suttit på så länge att baken ser ut som ett dragspel.
"Satan, det här är ju genialiskt."
Stället är slutsålt. Alla på scenen är… slut.
Men tusentals människor kom dit
för att se denna samling av före detta storheter.
Jag tänkte: "Det finns nånting här.
Jag ska göra samma sak med actionkillar."
Och det gjorde det till en tilldragelse.
Det är inte Stallone i The Expendable, som The Expendable.
Nej, han är en del av ett gäng före detta toppskådisar.
"Satan. Den måste jag se, bara av rent morbid nyfikenhet."
Vilket bra koncept. En massa actionhjältar
från 80-, 90- och 2000-talet i samma gryta.
Det är nåt med Stallone i den här åldern, hur han accepterar sin erfarenhet.
Att han har överlevt. Jag vet inte om han borde…
Borde han fortfarande leva? Jag vet inte.
Det är inte ovanligt att actionhjältar skadas under inspelningen.
Men Sly drev det till sin spets. Jag tyckte att det var för mycket.
Att ha familjen där hela tiden…
Det var jobbigt för dem, för att jag var så stressad och blåslagen.
Bronkit, torsk, bruten nacke. Det bara fortsatte.
Så de hade inte så kul.
Han har sovit nånting, och nu måste han jobba natt igen.
Han måste åka hem och opereras.
Jag återhämtade mig aldrig helt efter den första Expendables.
Min kropp blev så sargad att jag aldrig blev mig lik. Aldrig.
"Var det värt det?", tänker man. "Gör du det här för att få folks godkännande?"
Det är som ett barn som behöver en klapp på axeln av sin pappa.
Ständig uppmuntran. Men så är det.
Varför har den här filmen varit så viktig för dig?
Den här filmen påminner mig om min pappa.
Du kallade aldrig på mig. Du sa aldrig mitt namn.
Jag hade gått, jag hade krupit. Jag hade gjort vad som helst.
Det är inte mitt fel. Jag tar inte på mig skulden för det!
Det här är en otrolig film när det gäller att sätta fingret på
vad som är pudelns sanna kärna när det gäller mänskliga behov.
Kärlek. Återgäldad kärlek.
Du är inte min!
Vi har ingen koppling. Jag förnekar dig!
Ingen av er får mitt rike. Ni ärver inget, må ni drabbas av pest!
Må alla era barn dö vid födseln!
När man har blivit avvisad
är kärleken en mäktig agens.
Jag erbjöds inte det. Under min barndom var allt…
Det var inte bra.
Så i min värld, i Stallones filmvärld,
kunde sånt hända som vanligtvis inte händer.
En boxare på dekis blir en vinnare.
Jag välsignades med en förmåga att avleda bitterheten
genom att visa vad jag önskar hade hänt.
Jag önskar att jag hade en pappa som Rocky.
Man kan till och med filma sig själv. Titta.
-Ja, titta. -Visst är det otroligt?
Jag sa: "Pappa är döende. Du har inte pratat med honom på länge."
Jag älskar dig.
Ta hand om dig. Här kommer Frank.
Jag ordnade så att han kunde vara med pappa några veckor innan han dog.
Kom hit, min son.
-Det här är den bästa dagen i mitt liv. -Jag älskar dig, pappa.
Han låg för döden, och han sa: "Vet du, Sly…"
"Ja, pappa?"
"Du borde lära dig att älska och förlåta folk."
"Jaså?", sa jag.
"Kom du på det nu, när änglarna snart viskar i ditt öra?"
"Ja, du borde lära dig…" Han börjar skratta.
"Din jävel", sa jag.
"Säger du åt mig att vara snäll nu,
som om du fick en uppenbarelse på väg ut genom dörren?"
"Ja, det fick jag. Minns bara mina ord, din jävel."
"Okej, tack."
Mina barn… Jag blir så känslosam när jag pratar om dem.
Det finns alltid lite ånger där.
Jag
kunde ha lärt mig så mycket mer
om jag inte hade varit så självupptagen
och hållit på med en massa andra människor.
Man tänker på vad man borde ha gjort när de var i den här åldern.
Och nu är de så här gamla.
Vad gjorde jag fel?
Jag spelade in nån dum film istället för att vara med i deras liv.
De gör mig lycklig och de gör mig väldigt sorgsen.
De får mig att känna.
Jag var tvungen att nästan förlora det för att respektera det.
Så hur jag älskar mina barn idag, och hur jag värdesätter tiden…
Jisses! Den är så hjärtlös och brutal.
Den smyger sig på en och säger: "Okej, dags att checka ut, Sly."
"Jag föddes ju nyss!" "Nej."
Nu är det en fråga om… Jag vill bli en jonglör.
En riktigt bra jonglör. Du vet, bara…
Familjen, livet, barnen, frugan.
Konsten. Allt i balans.
Det finns ett gammalt ordspråk som lyder: "Barnet blir mannens far."
Och barnen jag skapade, Rocky och Rambo, har nu blivit min far.
De tar hand om mig.
Det fina med att kunna spela de där två
är att de porträtterar livets fulla spektrum.
Den utstötte, han som saknar vänner och är ensam.
Och han som omfamnar allt.
Han som älskar människorna, och som människorna älskar.
Jag kan relatera till båda två.
Jag levde i en värld full av död.
Jag försökte komma hem.
Rambo är dödligt sårad,
och kommer hem för att sitta i sin pappas gungstol.
Han ser sitt liv ebba ut.
Jag började ångra tanken på
att det är så här vår krigares liv tar slut.
När kameran zoomade ut var gungstolen stilla.
Jag lät använda CGI för att få den att gunga lite.
Så han lever. Men så var det inte när vi spelade in det.
Jag tycker fortfarande inte att vi ska få se våra hjältar
dö framför våra ögon.
Det ska alltid vila nåt mystiskt över dem.
Jag insåg att Rambo aldrig kommer att ha ett hem.
Det är det tragiska med honom.
Utan ett hem,
utan en familj, utan kärlek från fru eller barn.
Vad är det här?
Det här är bara bilder från filmer.
Nånting som aldrig har existerat.
Det här är inte livet.
Det är konstverk.
Fantasier som har tagit form.
Det där är verkligt.
Det lever, andas, dör och blöder. Det måste man ta hand om.
Men om man saknar vägledning, och man ständigt blir nedvärderad,
så skapas ett hål.
Och det hålet går inte att fylla.
Det jag kan göra är att fylla det med fantasins hjälp.
Jag vill visa att det finns hopp.
Jag är i hoppbranschen, och jag hatar sorgliga slut. Ledsen.
Skjut mig.
Undertexter: Mattias R. Andersson