Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dacă am regrete? Da, am regrete.
Dar asta este și ceea ce…
mă motivează să depășesc regretele, să le repar.
Și o fac prin pictură și prin scris. Nu le mai pot repara fizic. E târziu.
Chestia aia afurisită numită timp… a trecut.
Mă uit la…
Când ești într-un tren,
la fiecare fereastră, peisajele se succed cu repeziciune.
Ca niște fotografii.
Nu te mai întorci pe acolo.
Așa e și viața,
instantanee care se succed cu repeziciune.
Și nu poți… Au trecut.
E foarte ușor să te complaci.
Mi-am zis: „Trebuie să fac ceva drastic.”
Totul devine banal, repetitiv.
Simt că mă ofilesc, că mă usuc ca o smochină căzută din pom.
Cât o să mai trăiesc? 20 de ani? Nu vreau să mă complac 20 de ani.
Mi-am zis: „Vrei un puseu de adrenalină?
Pleacă!”
De asta trebuie să mă mut în est.
Nimic nu te inspiră mai mult
decât să-ți iei casa sau să-ți iei trecutul,
să-l faci ghem și…
Cine este acest om, Sylvester Stallone? Artist, scriitor, poet, vedetă uriașă.
Cum se întâmplă asta?
Sly e un om care merge mereu pe drumul lui.
Iar dacă acel drum nu există, îl construiește.
A fost un creator.
Nu părea să fie un mare actor.
Nu avea o carismă evidentă.
Dar a inventat altceva.
Un actor care își scrie și își regizează filmele.
Nu e primul care a făcut-o, dar e primul superstar care a făcut-o.
Înțelegea perfect ce voiau oamenii să-l vadă făcând.
Am pus atât de mult suflet în povestea lui Stallone de parcă era povestea mea.
Era visul meu despre ce se poate întâmpla într-o carieră.
Nimeni nu a mai stat la baza a trei francize.
Este un geniu.
Nu a fost un accident.
Îmi arăți ce casete ai găsit când îți împachetai lucrurile?
Da, am câteva.
Să vedem!
Asta e New York Times.
Îmi faci o favoare?
Eu citesc din comunicatul tău de presă,
iar tu continui de unde rămân. Bine?
Sylvester Stallone s-a născut în cartierul Hell's Kitchen din New York,
în sufocanta vară a anului 1946.
La naiba!
Nu am crezut că mă voi mai întoarce vreodată aici.
M-am născut în Hell's Kitchen. Eram New Yorkul.
N-am mai fost aici de 65 de ani.
Locuiți aici?
Nu, pe strada 45.
- Da? - Da.
- Am locuit aici. - În cartierul ăsta?
- Da. - Cum era pe atunci?
- Era dur. - Da?
Era cu adevărat Hell's Kitchen.
Îmi amintesc că fereastra era mereu deschisă.
Înveți multe despre firea umană
și observi viața.
Te uiți la un film.
„Când vii?”
„Mâine.”
„Închide fereastra!”
E un dialog.
Îmi amintesc că tatăl meu purta mereu un tricou italian
și părea ceva dintr-o piesă a lui Arthur Miller.
A View from the Bridge, asta e viața mea.
Tata a venit la New York. Aici a cunoscut-o pe mama.
Era un frizer care trecea la cosmetologie,
pentru că se câștigau mai mulți bani.
Pentru că nu era educat, tatăl nostru nu se simțea grozav în pielea lui.
La orice mică aluzie sau mică insultă, exploda.
Și mama era destul de rea.
Mânuia destul de bine peria de păr și peria de duș.
Și avea unghii lungi indestructibile. O auzeai: „Vino aici!”
Mama era una dintre fetele cu țigări de la Diamond Horseshoe al lui Billy Rose.
De acolo veneau banii în cea mai mare parte.
Tatăl meu mi-a spus că mamei îi era frică să nască.
Chiar dacă era însărcinată în nouă luni, continua să meargă cu autobuzul.
Și a intrat în travaliu.
Cineva a coborât-o din autobuz și au dus-o într-o secție de caritate.
Acolo am venit pe lume,
prin acest accident
care mi-a paralizat toți nervii de pe partea asta a gurii.
M-am născut cu acest mârâit.
Era excentrică, plină de viață,
foarte directă și imprevizibilă.
Știu că am moștenit…
ferocitatea tatălui meu, n-am nicio îndoială.
Părinții noștri o țineau întruna la fel.
Mergeam la culcare și îi auzeam țipând.
Tatăl meu…
Și eram îngrozit.
Pentru că tremura toată casa.
Erau atât de absorbiți de problemele lor, încât ne trimiteau în grija altora.
În cea mai mare parte a timpului locuiam la internat.
Practic, 12 luni pe an. Nu mergeam niciodată acasă pentru că nu aveau timp.
Amândoi lucrau.
Oamenii spun: „Probabil te-ai simțit neglijat, lipsit de susținere.”
„Da, e adevărat.”
Poate că susținerea vine din respectul și dragostea străinilor.
Nu te saturi niciodată să te simți îmbrățișat și iubit de public.
Aș vrea să pot să trec peste asta, dar e imposibil.
Filmele, pentru noi doi, însemnau o evadare.
Stăteam ore și ore la cinema. Nu-mi păsa ce film rula.
Îl vedeam de cinci, șase ori.
Apoi mergeam acasă la patru după-amiaza.
Era viața la care visam. Era idealul meu.
Grandoare prin muncă și triumfare asupra răului.
Am venerat mereu eroii. Voiam să fiu cel care salvează autobuzul cu copii.
Acel om voiam să fiu. Voiam să fiu cel care…
salvează oamenii.
Stăteam singur în camera părinților mei.
Aveau o oglindă ieftină, de trei dolari, 2,99 dolari.
Făceam toată ziua imitații în fața oglinzii.
Când cineva cânta, îmi mișcam buzele ca și când aș fi cântat eu.
După ce am văzut filmul Hercules, încercam să-l imit pe Steve Reeves.
Momentul din Hercules Unchained în care dărâmă templele
și este acest model masculin,
ridicol de frumos, plin de mușchi și perfect…
M-a cucerit.
Am zis: „Asta e calea.”
Pentru că aveam în sfârșit un model pe care-l idolatrizam.
Și destinul meu de împlinit!
Tatăl meu și-a dat seama că nu va reuși la New York,
așa că au plecat în Maryland.
Căsnicia lor s-a destrămat.
Am venit de la școală și nu era nimeni acasă.
Mama plecase.
S-au judecat. A fost groaznic.
Eu am mers cu mama în Philadelphia, iar el a rămas cu tata în Maryland.
O zonă complet rurală, destul de izolată.
Erau doar cai acolo.
Dintr-un motiv sau altul,
mi-au plăcut caii de la cinci sau șase ani.
Nu erau cai buni, erau doar cai cumpărați de tata cu 20, 25 de dolari.
Nu avea mulți bani, dar a intrat cumva într-o echipă de polo.
Și toți cei din echipă aveau cai frumoși, remorci grozave, ferme.
Noi aveam o dărăpănătură.
Caii noștri aveau probleme medicale. Unii, dacă îi opreai prea repede, orbeau.
Așa că am început să joc polo, dar la nivel inferior.
Dar am învățat. Am început să fiu tot mai bun.
Apoi, la 13 ani, am început să fiu clasat la nivel național.
Tatălui meu nu prea îi plăcea lucrul ăsta.
În mijlocul unui meci, am încercat o lovitură înapoi.
N-am greșit cu nimic.
Mi-a zis: „Tragi prea tare de cal!” I-am spus: „Știu ce fac.”
Mi-a zis: „Nu știi ce călărești.” Țipa din tribune.
Într-un final, când oprisem calul pentru o aruncare,
a coborât din tribune,
m-a apucat de gât, a dat cu mine de pământ,
a luat calul și a plecat.
Întins pe jos, am zis: „Nu vreau să mai văd vreun cal în viața mea.”
Am fost crescut de…
un tată foarte fizic. Adică…
Durerea puternică nu îmi era străină.
Dar toate astea m-au încăpățânat să nu mă dau bătut.
Indiferent ce ar fi făcut el, nu m-aș fi dat bătut.
Cred că tata era invidios.
Fratele meu era un copil-problemă.
Chiulea, se lua la bătaie.
Nu era un elev bun și a fost exmatriculat din toate școlile.
Am învățat la 13 școli în 12 ani.
La școala militară, n-am stat mai mult de o lună.
Era incorigibil. Intra în multe belele.
A mers la Școala Devereux, un fel de școală pentru copii dificili.
Acolo a început să simtă atracția față de actorie.
Apoi a mers la facultate. Atunci s-a apucat serios de actorie.
S-a ivit șansa de a da o probă.
Nu știu de ce, dar am făcut-o, pentru Moartea unui comis-voiajor.
Și am obținut rolul.
Eram pe scenă și mă simțeam…
Nu aveam emoții deloc.
Mă simțeam în control, pentru că e ceva care îmi vine natural,
e ceva care îmi vine ușor.
În public era un profesor de la Harvard. A venit și mi-a zis:
„Ar trebui să te gândești să-ți faci o carieră din actorie.”
Am spus: „Fiți serios!” A zis: „Da.
Ar trebui să consideri posibilitatea asta. Ai ceva aparte.”
Acel moment
mi-a schimbat cursul vieții.
Am aterizat la New York în ziua Festivalului Woodstock.
Mi-am zis: „E timpul să mă pun pe treabă.”
Nu cunoșteam orașul în care locuiam. Nu făceam parte din el.
Eram foarte singuratic și foarte hotărât să-mi găsesc drumul.
M-am luptat și am supraviețuit pe aceste străzi.
Am dormit în praguri de uși, stații de autobuz, gări și biblioteci.
Știu ce înseamnă gerul nemilos.
Mergeam la agenții.
Mergeam acolo și le ziceam. „Aș vrea să fiu client.”
„Nu acceptăm nimic.”
Le împingeam o poză și mi-o împingeau înapoi.
Am dat o probă și au zis:
„Mârâi. Ai ochii căzuți. Ești asta, ești cealaltă.”
Primeam doar roluri departe de Broadway, în care trebuia să fii pe jumătate gol.
Doar astfel de porcării primeam. Era oribil.
Au zis: „N-o să meargă. Poate vei fi un figurant.”
Așa că începusem să mă împac cu ideea asta.
Pentru că primeam doar roluri de bătăuș.
- Ai grijă! - Nu te-am văzut.
Nu-i ofereau roluri bune.
Uneori îl puneau să lucreze în culise sau să se ocupe de recuzită.
Dar nu l-au respectat niciodată.
Eram egocentrist și singuratic.
Iar John era la fel.
Sly a început să scrie ca să creeze rolurile pe care nu le putea obține.
Și nu a fost ceva de genul:
„M-am gândit și cred că o fac.” Doar fă-o!
Am zis: „Nu e bine. Nu mai vreau să fiu actor.
Dar aș putea să-mi aștern frustrările pe hârtie și să scriu scenarii.”
M-am angajat ca plasator.
Puteam să mă uit la filme toată ziua.
Luam un casetofon ieftin cu mine,
înregistram coloana sonoră și dialogul,
apoi mergeam acasă și înlocuiam dialogul.
Asta am făcut.
Am scris timp de câțiva ani, până când am avut 15, 16 scenarii.
Eu și John eram pe o lungime de undă diferită,
voiam să ne scriem și să ne producem singuri materiale.
Toate serile de weekend le petreceam cu o sticlă de vin Boone's Farm.
Nu mergeam la baruri sau cluburi. Atunci am început să scriem cu adevărat.
Discutam despre aspirații, despre visuri,
dar și despre filme.
Ne furișam cumva la toate filmele din New York.
N-am plătit niciodată pentru vreun bilet.
Posibilitatea eșecului nu exista în mințile noastre.
Nu ne-am pus niciodată problema că nu vom reuși.
Atât de hotărâți și de dedicați eram conceptului:
„Trebuie să fie un loc și pentru noi, ciudații. Trebuie să ne potrivim undeva.”
Trebuia să ne scriem singuri soarta.
De aceea am zis: „Trebuie să facem filmul ăsta, Horses.”
Un cowboy și un indian ies din mormânt, la 100 de ani după ce au fost spânzurați.
Ne-am dus cu mașina în Maryland.
Am închiriat arme.
Când tragem în mașină, e muniție reală.
M-am întrebat: „Cum sunt? Nebun.”
Tatăl lui era reîncarnat în șeriful care a venit să ne găsească.
Sigur că tata e în film. El îi împușcă.
Partea în care ne omoară i-a plăcut puțin cam prea mult.
„Vreau să te împușc, să revin și să te împușc iar.”
L-am întrebat: „E ceva personal? Ceva biblic?”
E un film mut. L-am întrebat: „Sly, de ce nu are sunet?”
„Nu mi-am permis.”
Ai crezut că o să cumpere cineva un film mut în 1971?
Nu contează că nu s-a mai făcut.
Contează că el are o voce. Și vrea ca vocea lui să fie auzită.
În liceu, eram considerat exemplul perfect despre cum să nu scrii.
„Sylvester, vrei să vii să citești?” „Nu, mersi.”
„Ba da. Nimeni altcineva nu vrea.”
Respingerea e încurajarea mea.
E o provocare.
Vei accepta evaluarea lor
sau te vei evalua singur?
Sly și-a dorit mereu să fie actor,
dar a fost nevoit să scrie mereu.
Vrea să fie actor și are nevoie de cineva care să-i dea un rol.
Nu i se ofereau roluri bune.
Așa că a inventat roluri pentru el, fiindcă fusese catalogat de nedistribuit.
Renunțasem la actorie. Terminasem cu ea.
Dar John Herzfeld m-a rugat să-l ajut să dea o probă.
În public, e un tip care monitorizează un curs
și care o să scrie și o să regizeze The Lords of Flatbush.
Acela a fost începutul.
Trebuie să fii în locul potrivit, la timpul potrivit.
L-am cunoscut pe Sly pe platourile The Lords of Flatbush.
Formam o echipă ciudată.
El e evreu, intelectual, absolvent de Ivy League.
Eu sunt ceea ce sunt.
Nu puteai găsi doi oameni mai opuși din punct de vedere cultural.
M-a dus în apartamentul său de pe Lexington Avenue,
cu câinele lui uriaș.
Îi vopsise geamurile cu negru ca să poată să scrie.
Am citit scenariul și era destul de simplist.
Așa că am zis: „Lasă-mă să fiu eu însumi în scena asta.”
De exemplu, când stau în spatele fetei.
„Dle Rosiello, ce faci acolo?”
„Doar stau. M-am dat mai în față pentru că îmi intră soarele în ochi.
Ochii mei, nu văd.”
Profesoara reîncepe să predea.
Eu mă apropii de fată și o iau de gât. Ea zice: „Dle Rosiello!”
„Nu înțeleg! Soarele mă tot urmărește oriunde mă duc.”
Spun toate prostiile astea, improvizez.
Mi-am dat seama că fusese o oportunitate pentru mine.
O să spun ce vreau în tot filmul.
Sly rescria mereu scenariul,
îmbunătățind scenele în care juca.
În The Lords of Flatbush am descoperit vocea lui Stallone, înainte de Rocky.
Cea mai bună scenă din film, poate cea mai bună scenă din anii 1970,
e scena în care e convins de logodnica lui
să cumpere un inel de logodnă pe care nu și-l poate permite.
Fata care tocmai a ieșit,
dacă îi mai arăți vreun inel de 1.600 de dolari,
știi ce o să scrie pe piatra ta funerară?
„Am fost idiot și i-am arătat
lui Frannie Malincanico inelul de 1.600 de dolari.”
Stanley e un personaj interesant în acel film, dar nu-l placi neapărat.
E un necioplit. Dar în acea scenă te face să te îndrăgostești de el,
pentru că îți dai seama cât de mult o iubește pe Frannie.
E prima mostră a muzicalității vocii lui Sylvester Stallone.
Fir-ar să fie!
În acel moment am înțeles că soarta mea va depinde mereu de stilou.
Pentru că știam că eram dificil de distribuit.
Primeam numai roluri de bătăuș.
Mi-am zis: „Bine, sunt un bătăuș.”
Dar sunt și bun. Sunt impresionabil.
Dacă pui lucrurile astea la un loc, obții un personaj grozav.
Și n-am avut ocazia asta până nu a apărut Rocky.
Dar precursorul a fost Stanley Rosiello și The Lords of Flatbush,
în care l-am văzut pe acest bătăuș
cu jachetă de motociclist, păr unsuros și țigară, dar plăcut.
Un lucru a dus la altul.
Dacă n-am fi avut recenzii bune, n-aș fi câștigat cei 1.300 de dolari
cu care am cumpărat o mașină de 40 de dolari și am condus
unsprezece zile până la Hollywood.
Singurul pe care-l știam în LA era Henry Winkler,
care era acum o mare vedetă, Fonz.
Mi s-a stricat mașina la intersecția dintre Hollywood și Vine. A fost profetic.
Primul pe care l-am sunat a fost Henry.
„Trebuie să vii să mă iei.
Mi s-a stricat mașina.
Sunt în mijlocul Sunset Boulevard.”
I-am zis: „Vin imediat.”
M-am dus și l-am luat, cu tot cu muntele său de câine.
Toate hainele lui erau cumva în mașină, stând pe valize.
Nu mă putea duce la el acasă. Am un câine, o soție.
M-a îndrumat la un motel
și am dormit acolo trei nopți.
Apoi am găsit o dărăpănătură în fundul Valley-ului,
la o stradă distanță de Balboa Boulevard.
Bine.
I-am fost prezentat lui Gene Kirkwood ca producător executiv.
Am stat de vorbă și i-am spus despre ideea mea, Rocky.
Am dezvoltat-o și filmul a apărut.
A fost o serie de circumstanțe neobișnuite,
fiindcă aveam o experiență limitată. Așa că a fost…
Nu aveam experiență deloc.
…un lanț de greșeli minunate cu un final fericit.
Da, simplifică totul.
Eram acolo pentru o probă,
iar lucrurile nu mergeau prea bine.
La ieșire, ușa tocmai se închidea,
am băgat capul înăuntru și am spus: „Apropo, scriu puțin.”
Iar el a zis: „Serios? Întoarce-te!”
Am început să scriu.
Și am scris ceva inspirat din Crimele din Mica Italie.
Vreau să am un recuperator. Vreau un tip curajos, de pe stradă.
Și scriu la acest scenariu, nu mă dezlipesc de birou,
lucrez, fumez și beau cafea.
Și lucrurile se leagă.
Funcționează.
Dar Rocky are un aer de bătăuș.
Iar prietena mea care bătea scenariul la mașină a început să plângă.
A zis: „Îl urăsc pe Rocky. E crud.
Lovește oameni. Îi bate.”
Am zis: „Dacă s-ar opri înainte să-i lovească?
Adică, ar putea, e treaba lui, dar nu o face?”
„Ar fi frumos.”
Am zis: „Dacă ar avea o iubită?”
„Da, e frumos.”
Am luat-o de la cap.
Scrie asta: „Iubită. Frumos.”
Dar nu mai e un boxer acum. E doar un tip. Nu e nicio poveste.
E doar un tip de la marginea societății, un vagabond.
E un vagabond!
Îmi amintesc acum filmul Pe chei. E Terry Malloy.
Bang! Marty, film, Crimele din Mica Italie.
Amestecă totul și adaugă ideile tale.
Apoi totul s-a legat când a devenit un boxer.
Aveam 106 dolari, chiria era 300.
Cu dilema asta mă confruntam. Auzeam lupul mârâind la ușă.
L-am scris în trei zile.
Apoi, desigur, m-am întors și l-am rescris iar și iar.
Când scriu, nu mă îngrijorează că voi da greș.
Știu că 90% din ce scriu nu valorează nimic,
dar ideea că ai un început, un mijloc și un sfârșit e importantă pentru mine.
Producătorii ziceau: „Să-l folosim pe Ryan O'Neal, boxează.
Sau pe Burt Reynolds.”
Am spus: „Nu, îl scriu pentru mine.”
Le-a plăcut scenariul, dar nu-și doreau să joci în el,
așa că ți-au oferit sume tot mai mari ca să renunți, nu?
Ai dreptate. Mi-au oferit până la 265.000 de dolari.
- Ca să nu joci în film. - Da.
Știam că dacă-l vindeam, chiar și pentru 500.000 de dolari,
după ce aș fi cheltuit banii,
aș fi fost foarte supărat pe mine.
Ce e mai sănătos?
Să trăiești sub impresia unei iluzii și să spui că ai fi putut fi măreț
sau să ai ocazia să fii măreț,
să o irosești și să-ți dai seama că ești un ratat?
Calea ușoară, zic eu, este să trăiești sub impresia iluziei și să spui:
„Dacă mi s-ar fi oferit o șansă, aș fi fost mai bun decât toți.”
Am intrat în acea rulotă pentru prima oară,
pe străzile reci din Philadelphia.
Știam că era momentul adevărului.
M-au întrebat: „Sylvester, ești gata?”
Am zis: „Nu, dar Rocky e.”
S-a întâmplat ceva extraordinar.
Și știam cu toții acest lucru.
Toți actorii pe care mi-i doream au renunțat
și au fost înlocuiți cu actori perfecți.
Apollo Creed? Un singur om din lume îl putea juca.
Avea vocea, mărimea și aroganța lui.
Ne doream să-l joace Ken Norton, dar l-am pierdut și mi-am zis: „Doamne!”
Cred cu adevărat în intervenția divină.
Talia Shire a fost tot o alegere de ultim moment,
pentru că nu găseam persoana potrivită.
A intrat și, imediat cum s-a deschis ușa,
a fost ca o rază de lumină.
M-am apropiat de ea. Avea părul albastru-negru și o privire nevinovată.
Am zis: „O ador.”
Ador acest personaj. E ceva aici.
Nu o să întreb nimic. Nu trebuie să citești.
Pe tine te căutăm.
Același lucru s-a întâmplat cu restul actorilor.
Rocky nu este o poveste despre box.
Este o explorare a unui om care…
- Este o poveste de dragoste. - …ar trebui să fie cinic, dar nu poate.
- Dragoste. - Acceptă viața.
- Asta este soarta lui. - Spune-o!
Cel mai mult își dorește să nu îmbătrânească singur.
Spune-o!
Tânărul de pe casetă nu putea să ajungă la dragoste.
- Nu putea să o spună cu voce tare. - Nu.
Ai dreptate.
Nu puteam să o spun pe atunci.
Stăteam și așteptam să filmez o scenă cu Adrian pe gheață.
„Cei 300 de figuranți au fost tăiați.”
„Câți am?” Iar el zice: „Niciunul.”
„Cât timp avem să filmăm?”
„Poate două ore.”
Mi-am zis: „Doamne!
S-ar putea mai bine.”
Rocky e atent și vede ce nu văd alții. Încearcă să o facă mai încrezătoare.
Explora vulnerabilitatea, susținerea,
transformarea.
Trebuie să începem un personaj aici
ca să ajungem acolo.
Știi cum am început să boxez?
- Nu. - Tatăl meu.
Nu era prea deștept. Mi-a zis: „Nu ai prea multă minte,
așa că folosește-ți corpul.” Și m-am făcut boxer.
- Înțelegi? - Da.
De ce râzi?
Mama mi-a spus opusul.
Ce a spus? Care e opusul?
Mi-a zis: „Nu prea ai corp,
așa că dezvoltă-ți mintea.”
Așa ți-a spus?
Adrian era extraordinară.
El a scris acea femeie,
o femeie oprimată și desconsiderată.
Și a înălțat-o pe Adrian la un moment de libertate și frumusețe.
Și iubire.
Datorită Taliei, a evoluat dintr-un film despre box într-o poveste de dragoste.
Iar iubitul ei era întâmplător un boxer.
Și avea, în sfârșit, ceva pentru care să boxeze.
Nu boxa pentru bani. Boxa pentru mândrie.
Vreau ca tu să fii mândră.
Vreau să spui: „Acela e bărbatul meu.”
De aceea a spus la final:
„Nu vreau să fiu doar un alt vagabond.
Nu-mi pasă dacă mă desfigurează. Vreau ca tu să fii mândră.”
Tot ce vreau e să merg până la capăt.
Asta mi-a plăcut la acest personaj. Păstra totul în suflet.
Nu și-a împărtășit suferința sau dezamăgirea cu nimeni.
Le păstra pentru el.
Singurul moment în care se descarcă e când Mickey pleacă din apartament.
Inițial, trebuia să ies îngândurat din baie și să mă duc după el.
Am zis: „John, lasă camerele pornite, lasă sunetul să meargă.
Să vedem dacă Rocky își poate rezuma viața în două minute.”
A fost prima oară când am făcut-o și a ieșit grozav. Zice: „A fost o dublă?”
Iar eu răspund: „A fost o dublă? A fost…
o improvizație.
Și nu mai pot s-o fac. E o improvizație.”
Nu mai e aceeași energie. Este…
Ce am făcut data trecută? Am lovit ușa aici?
Trebuie s-o iau de la capăt. Ce am făcut?
Apoi am început să mă gândesc la tatăl meu.
Vreau să fiu impresarul tău.
Așa că a trebuit să arunc cea mai bună dublă…
Nu poți cumpăra ce-ți pot oferi eu.
Cunosc durerea și am experiență.
Și eu cunosc durerea și am experiență.
…și să o înlocuiesc cu ceva și mai volatil,
relația cu tatăl meu.
Am avut nevoie de ajutorul tău acum zece ani, dar nu m-ai ajutat.
- Nu ți-a păsat. - Dacă voiai ajutorul meu…
Dacă voiai ajutorul meu, de ce nu mi l-ai cerut?
Ți l-am cerut, dar nu m-ai auzit!
Când am scris scena, era o singură replică.
Dar mi-am zis la filmări: „Trebuie să vorbesc despre mine.”
Despre mine. Și o să fac asta prin corpul lui Rocky.
Împlineam 30 de ani și am zis:
„Vii aici și-mi oferi asta? Nu mai sunt atât de tânăr.
O să mi se dea o șansă și o să cad în nas.”
Pentru că credeam că filmul o să fie un eșec.
„Unde erai când am avut nevoie de tine?”
Dacă mi se oferă șansa să-mi exprim frustrarea,
cred că sunt milioane de oameni
care simt aceeași frustrare, care n-au fost băgați în seamă.
Cu asta o să mă aleg! Și vrei să fii în colțul meu să mă vezi?
Vrei să mă ajuți?
Vrei să vezi cum…
Nu i-am putut-o spune niciodată în față.
Ar fi fost lipsit de respect.
Și nu-ți dorești un dialog.
Toată lumea va presupune că bătrânul e terminat.
Iar apoi, bang,
se deschide ușa, se aude muzica lui Bill Conti
și există speranță.
Se întâmplă ceea ce au visat toți cei cărora le-a fost refuzată o șansă.
„Haide! Întoarce-te!”
Dumnezeule! E cinematograful unde a avut Rocky premiera.
Și unde am fost plasator.
Prima recenzie din New York, cea a lui Vincent Canby, a fost dură.
Nu știam la ce să mă aștept.
Am testat Rocky cu cinci zile înainte de lansare.
A fost un matineu de după-amiază.
Stăteam acolo cu el și deodată zice: „La naiba!”
După 20 de minute, trei sferturi din public deja plecase.
Șefii studioului erau dezamăgiți.
M-am făcut mic și mi-am zis: „La naiba!”
Era complet distrus. „Doamne!”
Credea că o să fie un eșec total.
În ziua lansării, nu eram foarte încrezător.
Aici a avut loc premiera filmului Rocky.
Îmi amintesc că stăteam vizavi, într-un trenci.
Fratele meu zice: „E cea mai bună sau cea mai proastă zi din viața ta.”
„Da, exact.”
Dacă filmul dădea greș, n-ar mai fi existat a doua șansă.
După ce a intrat toată lumea, m-am postat în fundul sălii.
Parcă era un tablou.
Nu se mișca nimeni. Toată lumea sorbea fiecare cuvânt.
Bum! Erau fascinați.
Când l-a doborât pe Apollo,
s-a ridicat toată sala.
Producătorii priveau unii la alții și nu le venea să creadă.
Spectatorii se comportau ca la un eveniment sportiv adevărat.
Am estompat liniile.
Uralele din cinematograf se auzeau până pe stradă.
Am presupus că se va face de râs în meciul cu Creed.
Dar când l-a trimis la podea în prima rundă,
a generat un entuziasm aproape nemaivăzut.
Nimeni nu-și amintește că Rocky pierde.
Filmul e creat ca să te facă să simți că a câștigat.
A fost unul dintre momentele glorioase în care publicul a reacționat
la drama de pe ecran.
A debutat pe primul loc în box-office. Toată lumea spunea:
„Filmul ăsta are suflet. E emoționant. M-a făcut să plâng. M-a inspirat.”
Publicul a fost în extaz la vederea acestui vis devenit realitate.
S-a întâmplat ceva magic.
E ultima poză de când era necunoscut.
Și nu va mai exista niciodată un moment privat.
Și iată-l venind pe Rocky, Sylvester Stallone!
A fost un moment care mi-a transformat viața pentru totdeauna și dintr-odată.
Iar câștigătorul este…
Rocky.
Starul din Rocky, Sylvester „Sly” Stallone.
Aplauze pentru Sylvester Stallone.
L-au glorificat ca actor, ca scriitor, ca vizionar și așa mai departe.
Era un zeu.
Din acel moment, nu mai putea să greșească.
Uneori mă întreb ce înseamnă toate aceste lucruri și dacă merită.
E o perioadă mai sumbră. Îmi zic că poate mă mint singur.
Dar e suficient să mă privesc în oglindă.
Sunt întruchiparea succesului lui Rocky.
Într-o săptămână, spuneau despre mine lucruri irealizabile.
Apoi spuneau lucruri care…
m-au înfuriat puțin.
Am auzit prima oară despre Rocky într-o reclamă radio.
„Din când în când, un nou actor se ridică
și devine o senzație a cinematografiei.
S-a întâmplat cu Marlon Brando. Cu Al Pacino.
Cu Robert De Niro.
Anul acesta, actorul despre care va vorbi toată lumea
este Sylvester Stallone.”
Cine e Sylvester Stallone?
Apoi am văzut o reclamă TV.
Stanley din The Lords of Flatbush e Sylvester Stallone?
El este cel mai mare actor
de la Robert De Niro și Marlon Brando încoace? Bine.
Ai fost cam îngâmfat să ceri rolul principal.
Avuseseși doar roluri mici până atunci, nu?
Da. Ești amabil să le numești „roluri mici”.
Dar am considerat că…
Dacă era să mă scufund în obscuritatea profesională,
voiam să am măcar ocazia să-mi spun: „Ai încercat.”
M-aș fi ales măcar cu un film personal.
Părinților mei le-ar fi plăcut.
Se lansează Rocky. După câteva luni, mă sună tatăl lui Sly.
„John, pot să trec să te văd?
Am un scenariu.
Am adevăratul Rocky.”
„Cum adică?”
„Am scris adevăratul Rocky.”
„Un film despre box?” „Da.”
„I l-ai dat lui Sly?”„Nu, ți-l dau ție.
Poate-l faci tu.” „Nu, Frank.
De ce nu i-l dai lui Sly să-l citească? Dar cred că subiectul e epuizat.”
Concura încă cu Sly.
A spus: „Scriu un scenariu, Sonny.”
Sly a întrebat: „Cu ce e?” „Cu fiul lui Rocky.”
Sly a zis: „Nu poți face asta. E creația mea.”
Cred că tata era invidios. „De ce ești invidios?
A muncit din greu. Nu l-ai ajutat. El a făcut asta.”
Succesul poate crea ravagii într-o familie.
Cariera mea s-a încheiat peste noapte când a apărut Rocky.
Am devenit fratele lui Rocky.
I-a fost dificil. Fratele meu e foarte creativ
și a fost destul de traumatizat de succesul meu.
Nimeni nu se aștepta să devină un idol al Americii.
Când îți îndeplinești visul,
realizezi că nu era visul tău.
Visul meu nu s-a dovedit a fi ceea ce credeam eu.
E însoțit de…
un front de furtună
cu care te lupți întruna, pentru că ești dezamăgit.
„La naiba! Credeam că odată ajuns în vârful muntelui cerul o să fie senin.”
Nu e.
Aerul e mai rarefiat. Atmosfera e instabilă.
Nu sunt mulți oameni acolo. E destul de singuratic.
Uneori, pe vârful muntelui nu e atât de plăcut precum ai auzit.
Când Stallone a devenit faimos cu Rocky,
nu se aștepta la aspectele negative ale celebrității.
D.I.N.A.H.! LA PREMIERA F.I.S.T.
Din Hollywood, talk-showul Dinah!
Și nu se aștepta ca lumea să spună:
„Trebuie s-o faci iar, s-o dovedești iar.”
Sunteți invitați la petrecere, alături de Sylvester Stallone.
E al doilea tău film și oamenii din toată lumea
așteaptă să vadă ce se întâmplă cu Sylvester Stallone.
- Da. - A fost o minune întâmplătoare?
CE URMEAZĂ?
După Rocky, oamenii m-au ridicat pe un piedestal puțin cam prea înalt.
Au început imediat să-mi pună la îndoială abilitatea.
Am citit multe scenarii. Nimic nu era interesant, până la F.I.S.T.
Ar fi o distanțare reală de Rocky.
Un film despre mișcarea muncitorească americană
și nașterea unui puternic sindicat al camionagiilor.
E o odisee fantastică, cred.
În perioada de după Rocky, s-a străduit să descopere
cum să îi repete succesul, dar și să se diferențieze de el.
La acea vreme, Stallone era o vedetă uriașă.
Primul lucru pe care voia să-l facă era să rescrie filmul.
Multe dintre problemele din filmele sale au legătură cu faptul
că el știe ce funcționează pentru un film
și e în contradicție cu oamenii angajați de studiouri să creeze lucrurile astea.
O problemă uriașă cu Sly,
nu voia să moară la sfârșitul filmului.
A făcut ceva foarte greșit.
L-a ucis pe erou la final
și a lăsat răul să triumfe.
Nu poți să faci asta.
Se întâmplă în realitate,
dar când oamenii vin la cinema,
uneori vor să vadă că dreptatea e recompensată.
A dat interviuri ca să promoveze F.I.S.T.
A declarat în ele că nu crede că e posibil să aibă vreun eșec,
că nu se va întâmpla niciodată asta, că e imposibil să aibă vreun eșec.
Mi-au plăcut multe lucruri în F.I.S.T., dar mulți critici m-au contrazis,
o insultă personală pentru Sylvester.
G.U.N.O.I.
Când îl fac gunoi, o iau personal.
Am dat tot ce am avut mai bun în acel film.
Am muncit din greu.
Iar unii, în 500 de cuvinte, au discreditat toate acele eforturi.
Mi-ar plăcea să mă întâlnesc cu ei pe orice alee vor.
Succesul lui Rocky și erorile lui F.I.S.T.
l-au inspirat pe Stallone să facă un film în totalitate al său.
Scris, regizat și jucat de el.
Inițial, Paradise Alley era tatăl lui Rocky.
L-am scris în 1972
și n-a interesat pe nimeni.
Era destul de ciudat.
Așa că am scris Rocky.
Apoi am vrut să fac Paradise Alley.
Avea legătură tot cu boxul.
Mi-am zis să nu-l fac la fel de serios ca Rocky,
ci mai degrabă ca un carnaval…
Ploaia, culorile și personajele
seamănă mai degrabă cu un meci de wrestling.
Pe atunci, eram un tânăr care încerca să creeze
ceva inteligent și distractiv.
Nu m-am documentat suficient
încât să realizez că era un film de nișă.
Nu era pentru toată lumea. Era cam ciudat.
Anul 1946, muzică și alte lucruri ciudate.
Mi-am întins singur o capcană.
Și am căzut în ea.
N-a crezut că F.I.S.T. va eșua.
Sau că oamenii care lăudaseră Rocky o să dea de pământ cu Paradise Alley.
L-a afectat foarte tare.
A început să explodeze, provocând criticii să se bată.
În unele dimineți, mă trezesc și spun: „Pot face față.”
În altele, spun: „Nu fac față.
Nu simt că pot să mă descurc. N-am habar ce fac.”
E ca și cum ai urca în ring și ai spune: „Nu știu…”
Am învățat că o să treacă.
Trebuie să reziști.
Trebuie să eviți atacurile de anxietate. Lasă frica să… Face parte din asta.
De asta e interesant, pentru că îți e frică de lucrul ăsta.
Povestea de succes a lui Rocky Balboa
seamănă foarte mult cu povestea de succes a lui Sylvester Stallone.
În prezent, Stallone lucrează la ultimele detalii ale lui Rocky II,
ca scriitor, regizor și vedetă,
fără să lase senzația că se teme de pericolele perene ale continuărilor.
De fapt, ca de obicei, Stallone e foarte încrezător.
John Avildsen a renunțat la Rocky.
S-a dus la Vila Playboy și a început să se drogheze.
Cu alte cuvinte, dezavantajul succesului.
Dar tipul ăsta e diferit.
Tipul ăsta continuă să-și forțeze limitele și îi adună pe toți ceilalți lângă el.
Este cu adevărat omul ideal.
Lui John Avildsen nu i-a plăcut scenariul, așa că am regizat eu Rocky II.
- Nu știu. - O declarație, Rocky?
Nu știu. Am rămas fără cuvinte.
Înapoi!
Rocky I și Rocky II au fost atât de puternice
pentru că Stallone și-a putut spune propria poveste.
Își canalizează povestea vieții atât în Rocky, cât și în Apollo Creed.
Apollo Creed tropăie prin casă, citind scrisori înțesate de ură.
Îl personifică pe Stallone tropăind prin vila lui,
citind recenzia pentru Paradise Alley.
Pune sub microscop întregul concept al celebrității.
Povestea e, într-un fel, mai bună decât prima,
pentru că abordează subiecte mai apropiate tuturor.
Rocky era un singuratic, acum are o responsabilitate diferită.
Are genul de responsabilitate cu care toți spectatorii
care sunt căsătoriți sau sunt logodiți se pot identifica.
Filmele Rocky nu sunt pentru întreaga familie,
deși la baza lor stă relația dintre el și Adrian,
conflictul dintre a avea această relație și a-și construi o familie
și a avea această slujbă la care trebuie să meargă.
Când ai ajuns acasă? Credeam că ești la lucru.
Nu mai sunt la lucru.
Am fost concediat azi.
Ce s-a întâmplat?
Acum, renunți la destinul tău
pentru „o promisiune” pe care ai făcut-o?
Ce-o să faci?
Nu știu. Mă gândeam să boxez.
Poți fi ce vrei. Nu trebuie să boxezi.
Sunt un boxer.
Nu unul prea bun, dar asta sunt.
Mi-ai dat cuvântul că nu vei mai boxa.
Îl vezi când e jos de tot.
E în subsolul ăsta mic și oribil.
O lumină îi cade pe chip.
Tipul ăsta are ceva care…
Îi e scris să facă un lucru
și nu-l face din cauza unor motive greșite.
Când zice: „Nu ți-am cerut să nu mai fii femeie,
nu-mi cere să nu mai fiu bărbat,”
de fapt zice: „O iubesc,
dar ea nu-l va iubi pe cel care o să devin
dacă nici măcar nu încerc.”
Rocky II a fost și el un mare succes.
A avut încasări duble față de Rocky I și a fost…
Toată planeta l-a adorat.
Așa că toată lumea punea presiune pe el acum.
Sly a urcat foarte repede pe scara showbizului.
Puțini actori au disciplina necesară pentru a produce și a regiza.
Trebuie să te gândești la asta 24 de ore pe zi, șapte zile pe săptămână.
Realizarea de filme e un lucru pe care-l înțeleg și îl îmbrățișez.
Dar are un preț ridicat.
Când ești un realizator de filme complet implicat în proces,
când joci, scrii, regizezi și produci simultan,
n-ai timp de altceva.
Familia trece pe planul secund. „Ce-ai făcut azi?” „Nu vreau să vorbesc.”
Când ajungi acasă, realitatea nu mai pare realitate.
E o dilemă teribilă.
Când ești tânăr… „Trebuie să umplu casa cu artă, cu copii.”
Acum e plină.
Copiii au viața lor,
iar tu rămâi cu această casă mare și goală…
Nu-ți mai este o sursă de inspirație.
Nu m-am mutat pentru că îmi doream o altă priveliște frumoasă.
Atunci când schimbi paradigma cu care ești obișnuit,
o faci ca să iei întreg acel proces de la capăt.
E greu să faci o continuare. Fiecare continuare e tot mai grea.
E epuizant. Oamenii îți dau sfaturi tot timpul.
Apoi urmează criticile. Și-ți spui:
„O să fie plăcerea mai mare decât suferința?”
Fiecare film devine tot mai dificil,
pentru că nu mai ai prospețimea unui artist înfometat.
Înainte de Rocky III, mi s-a făcut frică.
Poate că nu mai sunt ce am fost. Poate că a fost noroc.
Nu mai e pasiune.
E o afacere bună. Sunt bani buni.
Începi să fii protejat.
Agențiile zic: „Păstrează asta! Fă filmul ăsta! E sigur.”
După o vreme, îți spui:
„Nu fac nimic bun, pentru că ascult de alții.”
Ani mai târziu, te crezi un câștigător, dar nu ești.
Și Rocky III a fost un bun exemplu.
Avem mașini, avem bani.
Avem totul, mai puțin adevărul.
Care e adevărul, la naiba?
Mi-e frică! Bine?
Vrei să mă auzi spunând-o? Mi-e frică!
Ce?
N-o să auzi niciun boxer care să spună: „Mă tem. Sunt un laș.”
Apoi ea schimbă totul spunând:
„Și mie mi-e teamă. E în regulă.”
Din asta se poate naște curajul.
Poate curajul de a nu face toate acele lucruri pe care lumea…
Pe care impresarul îți spune să le faci. Sau oamenii care se ocupă de cariera ta.
Poate curajul înseamnă altceva. Cum rămâne cu a merge până la capăt?
Am zis: „Sly, ce-ar fi să te asculți și pe tine puțin? Ascultă-ți instinctele!”
Fiecare decizie pe care voiam s-o iau, voiam să-l folosesc pe Mr.T,
voiam melodia trupei Survivor, „Eye of the Tiger”,
îl voiam pe Hulk Hogan,
dar primeam același răspuns: „E ridicol.”
„Știu. E ridicol.
Dar e teatral. E interesant. E diferit.”
Sunt un muncitor asiduu. Muncesc și iar muncesc.
Încerc să mă depășesc, să-mi depășesc nesiguranța.
Devin indiferent la amenințarea eșecului,
fiindcă știu că orice s-ar întâmpla,
chiar dacă nu vei avea succes,
îți va prinde bine să continui să-ți forțezi limitele.
Nouăzeci la sută din călătorie e urâtă.
Dar trebuie s-o faci ca să ajungi la succes.
Poate că n-o să ajungi, dar tot e mai bine decât să stai degeaba.
Continuă să vrea să creeze. Nu se relaxează niciodată.
Nu vrea să spună: „Regret. Aș fi putut. Ar fi trebuit.
Dacă aș fi încercat…”
A știut mereu unde voia să fie.
Nu s-a întâmplat accidental.
A devenit erou de acțiune accidental.
Rambo cel inițial era un maniac criminal.
Era o victimă furioasă a Războiului din Vietnam.
S-a întors distrus.
Nu putea face nimic ca să reintre în grațiile Americii.
Am spus: „Dacă mă implic,
vreau să rescriu scenariul și să-l duc până pe buza prăpastiei.”
Vreau să-i dau o ferocitate animalică, care să mă șocheze până și pe mine.
Vreau să fie doar o față contorsionată și furie.
Nu trebuie să caut departe ca să descopăr ce m-a inspirat.
Tatăl meu era Rambo în realitate.
Nimic nu era rezolvat verbal.
De obicei, era un ultimatum fizic.
Felul în care răsucești o furculiță. Dacă mănâncă așa…
știi că o s-o încasezi.
Nu te puneai cu el.
Era ceva genetic. Făceam…
Am văzut în el oportunitatea de a crea
primul film de acțiune pură, în opinia mea.
Pentru că totul este complet cinetic.
E atât de multă mișcare, încât vedeta nu se poate ocupa de dialoguri.
Trautman și alții se ocupă de ele.
Ești atras complet
de acest personaj solitar care se simte abandonat.
Tot ce exprima venea din sufletul său.
Era mult mai profund decât un scenariu.
Scrie dialoguri care sunt inteligente și ritmice,
dar care par și o improvizație într-o anumită măsură.
Sly are darul de a așterne cuvinte unice pe hârtie.
Sunt simple, sunt adevărate.
Există o intenție în spatele lucrurilor pe care le scrie.
Am început să citesc despre veterani și cuvintele pe care le folosesc,
despre situații, despre traume.
Mi-am zis: „Dacă aș putea lua câteva cuvinte
din 20 de vieți diferite și să le pun la un loc…”
Pentru că Rambo n-a mai vorbit de ani buni,
așa că nu e fluent.
E ca o aversă, ca o curățare.
Îmi amintesc că auzisem niște povești despre un tip
care mersese în Saigon cu o cutie de lustruit pantofi.
„Lustruiesc, te rog!”
I-am spus „nu”, dar tot insista.
Joey a zis „da”. Am mers să iau două beri.
Era o bombă în cutie.
„Am mers să iau două beri.
Era o bombă în cutie. Puștiul a deschis-o.
Corpul lui Joey a zburat în toate părțile.
«Unde-mi sunt picioarele?», întreba.”
Prietenul meu e peste tot pe mine!
Sunt plin de sânge și încerc să-l țin la un loc!
Îl pun la un loc, dar îi tot ies mațele!
Și nimeni nu mă ajută!
Nimeni nu mă ajută! Iar el zice: „Vreau acasă…”
„Unde-mi sunt picioarele?” Nu poți născoci asta.
Nu poți născoci astfel de replici.
Mi-a luat ceva timp să absorb toate aceste povești
și să le pun în acest monolog nebun
care nu era în scenariu.
Citisem cartea lui David Morrell.
Ideea cărții este
că pentru o mașină de ucis ca el,
la sfârșitul războiului,
nu e ușor să rămână deconectată.
Tot acest concept e aruncat la gunoi în Rambo.
Schimbarea de la uciderea soldaților la rănirea lor a fost ideea lui Stallone.
Inițial în scenariu, la finalul filmului,
sunt împușcat de colonelul Trautman și mor în reluare.
I-am spus regizorului: „Nu e bine.”
Nu vreau ca veteranii care au luptat în Vietnam
să vadă acest film, să vadă cum sunt împușcat
și să-și zică: „Deci nu e nicio speranță pentru mine.”
Și am plecat.
Și țipau că e o încălcare a contractului dacă nu mă întorc.
ȘERIF
L-au testat în Las Vegas.
Răspunsul a fost atât de prost, încât au introdus finalul actual,
pentru că pe vremea aceea se sinucideau 20.000 de veterani pe lună.
Am zis: „Nu vreau să fiu o parte din asta.
Și n-o să fiu.”
În anii 1980, l-am interpretat pe Rambo.
Iar acest personaj a început ceva.
Primul lucru care îmi vine în minte este prezența fizică.
Cred că Stallone a fost vedeta perfectă a anilor 1980
pentru că a fost o decadă a exceselor.
Dar corpul lui, haosul și carnagiul pe care le poate genera…
Oamenii adorau să-l vadă forțându-și limitele.
Lumea mergea să-l vadă chiar și când se autoparodia.
Pentru că era versiunea lui ultra.
Arnold Schwarzenegger era singurul lui concurent.
Sly, deodată, cu Rambo, a intrat în arena mea.
Era mușchiulos deodată. Toți vorbeau despre corpul lui.
Asta a creat o competiție între noi, desigur.
În acel moment, eram ca niște copii.
Cine are cuțitele mai mari?
Cine are cele mai mari arme, le ține într-o mână și… face așa?
Cine are mușchii mai bine definiți? Cine are mai puțină grăsime?
Ne contraziceam în legătură cu niște lucruri stupide.
Acum privim în urmă și râdem cu poftă.
Am aflat care este efectul mușchilor.
Oamenii cumpără de două ori mai mult.
Acest lucru a dat filmelor de acțiune un nou impuls, un nou avânt.
Eram hotărât să fac din acel gen
ceva care să fie profitabil și să cucerească întreaga lume.
Și am reușit.
E ceva irezistibil la Sylvester Stallone.
De la perdant la campion…
…și i-au adus lui Stallone faima mondială și succesul financiar.
Stallone știe că a ajuns atât de departe pentru că știe cum să dea lovitura.
Eram mereu cu un pas în urma lui Sly. El avea mereu încasări mai mari.
Un an mai târziu, le egalam, dar el avea deja încasări și mai mari.
Așa mergeau lucrurile. Urca încontinuu.
Sly nu se mai putea opri. Nu era doar un actor și un regizor.
Era o forță la Hollywood.
Fanii tăi îmi spun mereu:
„Trebuie să fie Rocky sau trebuie să fie Rambo.”
Este acest lucru frustrant pentru tine?
E cu două tăișuri. E frustrant, dar când poți găsi nu unul,
ci două personaje atât de cunoscute,
atât de îndrăgite,
înseamnă că ai realizat ceva.
Nu e ceva obișnuit.
Am crezut mereu în continuări,
pentru că adesea o poveste nu poate fi spusă în două ore.
De ce să nu continui dacă-i place publicului?
Am zis-o mereu: „Nu desconsiderați continuările.”
Pentru că e de zece ori mai greu să faci o continuare
care să mențină interesul, pasiunea și magia.
În Rocky III și Rocky IV,
când nu mai avem un personaj bazat pe povestea lui Sylvester Stallone,
ci mai degrabă unul de benzi desenate…
Mai mult decât atât, pare a se lupta cu răufăcători din benzi desenate,
de parcă ar fi o pagină ruptă din revistele Marvel.
Absurditatea mizelor din acest film preia controlul.
E vorba despre a oferi experiența Stallone ultra
în lumea controlată a mărcii Rocky.
Boxează, regizează, scrie,
face totul,
ceea ce e foarte dificil într-un film foarte fizic.
Dolph Lundgren m-a pulverizat.
În noaptea aceea, mi s-a umflat inima,
lucru care se întâmplă când inima lovește pieptul.
Apoi mi-a crescut tensiunea la 260
și credeau că o să ajung să vorbesc cu îngerii.
M-am trezit la terapie intensivă, înconjurat de călugărițe.
Mi-am zis: „Cade cortina.”
Dolph Lundgren m-a băgat în spital.
Am rezumat asta în Rocky IV.
Când ești bătut de nu mai știi de tine și te rogi să primești lovitura finală
ca să nu mai suferi,
auzi o voce în mintea ta spunând: „Mai lasă-mă o rundă.”
Forțez limitele. De asta am avut cinci operații la spate.
După prima operație, ar trebui să știi să nu o mai faci.
Probabil mă voi mai alege cu una. Pentru că spun că nu o mai fac, dar o fac.
O fac. Nu știu de ce, dar o fac.
Lumea mea a fost mereu foarte agitată.
Și foarte fizică. Violentă, ai putea spune.
Tatăl meu a fost în armată, în cavalerie.
Nu știu în ce armată era,
dar aveau o cavalerie în al Doilea Război Mondial.
Și a învățat să joace polo.
Așa că am învățat și eu să călăresc și am jucat o vreme.
E un joc perfid.
Sly a devenit un jucător excelent de polo. Ar fi putut deveni profesionist
dacă tatăl meu nu l-ar fi terorizat.
De asta s-a lăsat.
Am început să joc din nou polo pe la 40 de ani.
Am zis: „Să o fac cum trebuie. Acum am reușit, tată.”
O să-i creez tatălui meu o superechipă și o să jucăm unul împotriva celuilalt
pe Wellington, terenul numărul unu din lume.
Sly Stallone demonstrează întregii lumi priceperea sa la polo,
hotărât să impresioneze elita.
Eram pe teren, jucam bine.
Tatăl meu, eram umăr la umăr.
Mă aplec să execut o lovitură…
Tatăl meu mă împunge de la spate.
Mă lovește atât de tare,
încât cad.
Entertainment Tonight era acolo. Nu știu cum de nu m-a omorât calul.
Dar mă ridic și primul lucru pe care-l fac e…
Și mi-am zis: „A călărit mai departe.”
Probabil a fost cea mai emoționantă zi din viața mea.
Am reușit să jucăm împreună într-un meci de polo de mare calitate.
Dacă ați observat, prima lovitură neortodoxă și singura
a fost administrată de tatăl meu fiului său.
S-a terminat.
N-am mai jucat niciodată polo de atunci.
Am vândut totul.
Am vândut caii, ferma, camionul.
Acela a fost sfârșitul.
Când ne naștem, suntem lut moale.
Iar un sculptor cu mână grea ne modelează.
Asta e matrița noastră. Asta suntem.
Nu poți corecta distorsiunile, iar ele îți formează personalitatea.
Puțini pot trece peste ele. Necesită efort.
Cred că în Rocky V a încercat
să se asigure că nu va uita niciodată cine este,
de unde a venit.
A vrut să se întoarcă la rădăcini, dar nu cred că a făcut-o așa cum spera.
Când am filmat Rocky V, m-am întrebat:
„Dacă aș pierde totul,
aș putea să mă întorc și să o iau de la capăt?”
Nu fără să mă ajute cineva.
Vremea mea a trecut.
Tommy e mai important decât familia mea, pentru că o să îmi readucă gloria.
A fost aproape prea personal.
L-a introdus pe fiul lui, Sage, în film. A scris un rol pentru el.
A vrut să-i ofere oportunitatea pe care Sly a obținut-o atât de greu.
Cum ai scris scena din subsol cu fiul tău?
Îți spune că viața ta e boxul, dar nu-l vezi.
Te-ai inspirat din viața ta?
Din păcate, da.
Ai zis că voi fi numărul unu pentru tine. M-ai mințit! Și ai mințit-o și pe mama!
Nu te-am mințit. Tommy avea nevoie de ajutorul meu.
Și eu.
Încerc să iau un lucru
pe care mi-ar fi plăcut să-l fac în viața reală,
dar nu am reușit…
Așa că fac adesea acel lucru cinematografic,
magic.
Dacă vrei să lași o moștenire,
las-o prin fiul tău, pentru Dumnezeu!
Discursul ei, când îmi pierd fiul și am o cădere nervoasă…
„Nu voiam asta. Nu voiam să ne întoarcem de unde am început.”
Mă sfâșie.
„Salvează-ți fiul!”
Și e mult adevăr în cuvintele ei. Pui unele lucrurile înaintea familiei,
iar repercusiunile sunt radicale și devastatoare.
Încerc să transmit convingerea și filosofia mea.
Toată măreția, tot fastul și toată recunoașterea internațională
nu înseamnă nimic când nu dormi noaptea,
când nu ai pe nimeni lângă tine, când nu ai familia lângă tine.
Rocky V poate că a fost prea personal.
Publicul nu l-a apreciat.
Le-am zis mereu oamenilor: „Nu vă uitați la a doua parte a biografiei unui star.”
O să auziți asta: „La apogeul carierei,
avea lumea la degetul mic. Apoi…
Când vom reveni, veți vedea căderea.”
- Sly. - Sly!
Dacă aș fi știut că trebuie să fac 25 de filme în toată viața mea,
aș fi ales altfel.
Acum, dintr-odată, joci într-o farsă. E opusul a tot ce ai făcut până acum.
Farsa e o formă de artă moartă.
Farsa nu e chiar comedie. E doar…
E foarte rapidă.
Când ieși din zona ta de confort
și joci într-o farsă,
o cauți cu lumânarea.
Mă înțelegi?
Dacă îți e foame, încerci să te extinzi.
Era firesc ca Sly să zică: „Vreau să joc în comedii.”
Care te-a dus cel mai departe de…
- Cine sunt? - Da.
Fără nicio îndoială, filmul ăsta.
Stai, că trage mama!
Scenariul i-a fost oferit și agentului lui, și agentului meu.
Când l-am citit, am zis: „Nu cred că pot vinde asta,
dar n-o să le zic că nu-l vreau.”
Studioul l-a sunat imediat: „Arnold vrea scenariul.”
Deci pe Sly îl înnebunea atât de tare ideea că eu voiam să fac acest film,
încât a semnat că o să facă filmul și l-a făcut. Iar restul e istorie.
Făcea filme care nu avea sens să le facă
sau nu părea să aibă sens să le facă.
Acelea sunt filmele în care e cu adevărat Sylvester Stallone.
Mediul însă nu părea potrivit.
Nu mă pot disocia de ceea ce sunt, deși am încercat o vreme făcând comedii.
Chiar dacă a fost o aventură,
a fost un efort irosit.
Puteam să fac lucruri mai bune, iar lumea a fost dezamăgită.
„De ce nu faci ce ți-a fost scris să faci? De ce nu te întorci la rădăcinile tale?”
Apoi am început să fiu considerat monosilabic.
Eram cunoscut pentru că spuneam mai puține verbal și mai multe fizic.
Chiar este ca o figurină de acțiune care nu vorbește.
E star de filme de acțiune.
Acesta are acțiunea într-o închisoare, celălalt într-un tren.
Până când la un moment dat am zis: „Bine, acțiune, acțiune, acțiune.
Ce faci?”
Personajele lui nu mai aveau substanță. Orașul polițiștilor a însemnat o revenire.
Nu mai aveam nicio plăcere.
Simțeam că provocările erau doar de natură fizică
și nu aveau nicio legătură cu construirea personajului,
lucru de care depinde felul în care joci.
Mi-am zis că trebuie să mă opresc puțin și să mă întorc la ce îmi place mai mult,
iar premisa e interacțiunea cu alți actori.
Când mi-au oferit Orașul polițiștilor, au zis: „O să fie dificil,
pentru că va trebui să te îndepărtezi complet
de ceea ce ai făcut în ultimii zece ani.”
Trebuie să te îngrași 15 kg.
Trebuie să fii incredibil de afectuos și de timid.
E timpul să mă întorc pe dos.
Să arăt ce este în sufletul meu.
E șansa ta să fii luat în serios ca actor?
Aș vrea să știu că am avut oportunitatea
să lucrez cu mari actori și să văd dacă fac față.
- Moe, nu l-am putut opri. - Îmi cer scuze că dau buzna așa, dar…
Când am jucat scena cu De Niro,
o așteptam de 20 de ani.
Toți ziceau: „O să fie o baie de sânge. O să fie îngrozitor.”
Ce e asta? Ai venit la mine…
Îmi spun replicile
și simt că Bobby nu-mi oferă suficient „Bobby”.
Voiam să-și înfigă colții în personajul meu.
Voiam să mă lovească așa cum am nevoie să fiu lovit,
astfel încât să simt că…
interpretez personajul bine.
Trebuie să ies din camera asta demolat.
Am zis. „O să improvizez. Voi încerca să te enervez.”
Așadar, filmam și ajungem la ultima replică.
„Nu te mai pot ajuta.”
Știu că își spune: „Gata, am terminat.”
Dar îi zic: „Stai puțin!
Ai spus că o să fii aici dacă am nevoie de ajutor.
Că pot veni aici…”
Și el zice: „Totul s-a terminat.”
„Nu s-a terminat. Am făcut ce ai vrut tu.
Am făcut exact ce mi-ai cerut.
Acum zici că nu mai contează?
Dă-mi o șansă! Ascultă-mă!”
Iar el zice: „Surdul dracului!”
Ascultă-mă, surdul dracului! Ți-am dat o șansă când puteam face ceva.
Ți-am dat o șansă să fii polițist și ai irosit-o!
Da, la naiba! Mulțumesc, Bobby.
Dar a fost un eșec.
N-a ieșit bine deloc.
El poartă filmul în spate, dar doar prin interpretarea sa fizică.
Toți ceilalți au discursuri mărețe.
Totul depinde de micile detalii din caracterizarea sa.
Stallone e extrem de reținut în acest film.
Proiectează un personaj din adâncul sufletului.
Mangold ar fi trebuit să aibă mai multă încredere în ce făcea Stallone,
pentru că exista un motiv pentru tristețea lui.
Cred că filmul îl dezamăgește.
N-a primit laudele pe care le merita pentru acel film.
Iar asta a fost frustrant.
Am început să devin deziluzionat de mine.
Mi-am zis: „Poate că e o migrare naturală către dispariție.”
Poate că ăsta e drumul.
Nu poți fi în cea mai bună formă pentru totdeauna.
În acel moment, am realizat că e important să te rezumi la ceea ce știi să faci,
să devii un specialist.
Ca un artist.
Ai acel stil, ești Rothko.
Și Rothko pictează cel mai bine un Rothko.
Toată lumea zice: „Putem juca tot spectrul. Putem fi orice.”
Nu poți.
Ai anumite slăbiciuni și puncte forte.
Concentrează-te pe punctele forte!
Nu încerca să joci Shakespeare când arăți ca mine.
Are aceste două personaje la care se poate întoarce oricând
pentru a primi adorația și legitimizarea pe care simte că le-a pierdut.
Le poate obține la loc interpretându-i pe Rocky sau Rambo.
O să-i fie mereu alături. Și e un loc din care o poate lua mereu de la capăt.
Într-un film ca Rocky VI,
reușita din cariera mea de care sunt cel mai mândru,
pentru că au trecut 19 ani de la Rocky V…
Rocky a ratat o întreagă generație, au crescut, habar n-au cine e.
Acel personaj a însemnat foarte mult pentru mine și pentru mulți alții.
Să-l părăsesc într-o notă atât de tristă nu mi-a dat pace.
Așa că am petrecut nenumărate ore scriind și rescriind Rocky Balboa.
Producătorul a zis: „Peste cadavrul nostru. Niciodată!”
Am mers la studiouri.
Am fost refuzat de toate. „Rocky e terminat. Tu ești terminat.”
A fost dur. Nu voia nimeni să-l facă.
Au râs. Până și soția mea a zis: „Te rog, nu.”
Dar nu înțelegea ce voiam să fac. Nu făceam un film despre box.
Făceam un film despre cum să mergi mai departe
când ai pierdut lucrurile pe care le iubeai cel mai mult.
Și m-am folosit pentru asta de moartea lui Adrian.
Ai o senzație oribilă în stomac.
Viața ta e incompletă
și nu poți merge mai departe fără…
Nu ai reușit ceea ce credeai că o să reușești.
Nu ai iubit-o destul.
Nu ai respectat suficient oamenii, nu le-ai mulțumit.
Ai vorbit despre lucrurile astea în subsol,
despre regrete.
Mi-am zis: „Am multe regrete. Și despre asta e filmul.”
Boxează ca să scape de durere, de trecut.
Spune: „Vreau să înlocuiesc vechea durere cu o durere nouă.”
Adică vreau să fiu lovit
și poate o să uit despre lucrurile din subsol.
Vorbeam cu fiul meu despre viitor.
Și m-am gândit că viața e neînvinsă. Nu o poți învinge.
Trebuie să intri în defensivă.
Asta a inspirat replica: „Nimeni nu lovește mai tare decât viața.”
Am obiceiul de a adăuga cuvinte.
Filmam o scenă.
După trei sferturi din ea, ziceau:
„De ce ai adăugat cuvântul ăla? Era bine înainte.”
Când am filmat scena asta, am fost exact de la cap la coadă.
E simplă.
Mesajul e cât se poate de clar.
Și nu e isteric.
Te potriveai perfect aici.
Te ridicam și îi spuneam mamei tale:
„Puștiul ăsta va fi cel mai bun din lume.
Puștiul ăsta va fi mai bun decât oricine.”
Vorbește iubirea din el. Îl iubește pe acest copil.
Lumea nu e doar soare și curcubeie.
E un loc răutăcios.
Indiferent cât ești de dur,
te va îngenunchea și te va ține acolo dacă-i permiți.
Nici tu, nici eu, nimeni nu lovește mai tare decât viața.
Dar nu cât de tare ești lovit contează,
ci cât de tare poți fi lovit și să mergi mai departe,
cât poți încasa și să mergi mai departe.
Mereu am vrut să pun Rocky I și Rocky VI unul lângă altul
și să arăt cât de repede trece viața.
Viața e o adunare până la 40 de ani, apoi e o scădere.
Copiii se mută de acasă,
prietenii se mută, unii mor, slujba s-a dus.
Totul se duce.
E o replică în film…
„Mă bucur că s-a născut. Acum pot trăi prin ochii tăi.”
Asta caută tații în copiii lor.
E o extensie… E o bucățică de nemurire.
Cât timp el trăiește, amintirea ta e vie. Ai făcut ceva bine. Asta speri.
Ai franciza de succes Rocky și franciza de succes Rambo.
Dar după toate aceste succese, oamenii îți zic:
„Poate ești prea bătrân ca să joci rolurile astea.”
Iar agentul tău spune: „Poate nu te putem ajuta.”
A patra răscruce.
Îi asculți sau… Tu cum te simți?
Te mai simți competitiv?
Ai acele lucruri, cum ar spune Rocky, în subsol?
Mi-am zis: „Da, dar trebuie să se potrivească cu vârsta mea.”
Atunci am scris Eroi de sacrificiu.
Am fost la un concert cu trupe vechi rock-and-roll.
I-am spus soției mele: „Sunt fantastici.”
Se uita la mine și i-am zis: „O să fie mai bine.”
Bum!
Vine un tip în niște pantaloni lăsați din pânză
pe care a stat atât de mult, încât turul arată ca un acordeon.
La naiba! E genial.
Sala e plină ochi. Toți cei de pe scenă sunt „terminați”.
Mii de oameni veniseră
să vadă această colecție de foști mari muzicieni.
Mi-am zis: „Trebuie să fie ceva aici.
Ia să fac și eu asta cu eroi de acțiune.”
Și în felul ăsta a devenit un eveniment.
Spre deosebire de Stallone este eroul de sacrificiu,
Stallone face parte din acest grup cândva măreț.
„La naiba! Din curiozitate morbidă, trebuie să văd asta.”
Ce concept grozav!
Ai toți acești eroi de acțiune
din anii 1980, 1990, 2000, toți la un loc, în același film.
Stallone, la vârsta asta, își acceptă experiența.
Știe că a supraviețuit foarte mult.
Ar trebui să mai fie în viață? Nu știu.
Nu e neobișnuit ca un erou de acțiune să se rănească pe platoul de filmare.
Dar e evident că Sly a mers dincolo de limite.
Mi s-a părut prea mult.
Familia mea a fost acolo mereu.
Le-a fost dificil,
fiindcă eram atât de stresat și de bătut,
aveam bronșită, afte și gâtul fracturat.
Lista nu se mai termina.
Nu le făcea câtuși de puțin plăcere.
N-a dormit deloc. Acum trebuie să muncească toată noaptea din nou.
Trebuie dus acasă și operat imediat.
Sincer, nu m-am recuperat complet după Eroi de sacrificiu.
A fost atât de dur cu corpul meu, încât n-am mai fost niciodată la fel.
Niciodată.
Și te întrebi: „A meritat?”
Faci asta pentru aprobarea oamenilor?
Parcă ai fi un copil care are nevoie să fie mângâiat pe creștetul capului,
de încurajare continuă.
Dar e adevărat.
Acest film te impresionează și astăzi. De ce?
Pentru că îmi amintește de tatăl meu.
Nu m-ai chemat. Nu mi-ai rostit niciodată numele.
Aș fi mers, m-aș fi târât.
Aș fi făcut orice.
Nu e vina mea! Nu o să fiu scos vinovat!
Este un film extraordinar.
Exprimă perfect ce se află cu adevărat
la baza nevoii umane.
Iubirea. Iubirea împărtășită.
Nu sunteți ai mei!
Nu suntem conectați!
Vă reneg!
Nu-mi veți moșteni regatul! Nu vă las nimic!
Să vă ia ciuma! Fie ca toți copiii voștri să moară la naștere!
Când ai fost respins,
iubirea e un agent puternic.
Nu mi s-a dat nicio șansă, sincer.
În copilăria mea, totul era…
Nu era bine.
De aceea, în lumea mea, în lumea filmelor Stallone,
se întâmplă ceea ce nu s-ar întâmpla în mod normal.
Acest boxer perdant va fi învingător.
Am fost binecuvântat cu abilitatea de a transforma această amărăciune
în ceea ce mi-aș dori să se fi întâmplat.
Mi-aș fi dorit să am un tată ca Rocky.
Poți să stai acolo și să te filmezi. Uite!
- Asta e! - Nu e uimitor?
Am zis: „Tata e pe moarte. O să moară.
N-ai mai vorbit cu el de mult timp.”
Te iubesc.
Ai grijă de tine.
- Da. - Uite-l pe Frank.
Am aranjat să se vadă cu tatăl meu cu câteva săptămâni înainte să moară.
Vino, fiule!
E cea mai frumoasă zi din viața mea!
Te iubesc, tati!
E pe patul de moarte.
Zice: „Știi, Sly.”
„Da, tată.” Zice…
„Ar trebui să înveți să iubești și să ierți oamenii.”
„Serios?
Acum ți-a trecut prin minte, când ești pe cale să urci la îngeri?”
A zis: „Da. Învață să…” Și a început să râdă.
Am spus: „Nemernicule!
Acum îmi spui să fiu bun,
de parcă ai fi avut o epifanie pe patul de moarte?”
A zis: „Da, am avut. Doar nu uita ce ți-am zis, ticălosule!”
Am spus: „Mulțumesc.”
Copiii mei, mă emoționez foarte tare când vorbesc despre ei.
Există mereu acel regret.
Aș fi putut…
învăța mult mai multe
dacă nu m-aș fi concentrat atât de mult asupra mea
și asupra relațiilor mele cu alții.
Te întrebi ce ar fi trebuit să faci când aveau vârsta asta.
Iar acum au vârsta asta.
Unde am greșit?
Mă preocupă un film idiot
în loc să mă preocupe viața lor.
Copiii mă fac fericit. Copiii mă fac foarte trist.
Îmi oferă emoție.
A trebuit să fiu la un pas să-i pierd ca să învăț să-i respect.
Deci actul de a-mi iubi copiii acum,
de a pune cel mai mare preț pe timpul…
Doamne! E atât de crud și de brutal!
Te ia prin surprindere când auzi: „E vremea să pleci, Sly.”
„Dar abia m-am născut!”
„Nu.”
Acum vreau să fiu jonglerul.
Un jongler foarte bun.
Familia, viața, copiii, soția.
Arta, totul. În echilibru.
Există o veche zicală:
„Copilul devine tatăl bărbatului.”
Copiii pe care i-am creat, Rocky și Rambo,
au devenit acum tații mei.
Ei au grijă de mine.
Frumusețea de a-i putea juca pe cei doi…
Reprezintă întreg spectrul vieții.
Defavorizatul, omul fără prieteni, omul singur.
Și omul care îmbrățișează totul,
iubește omenirea și e iubit de omenire.
Și mă regăsesc în amândoi.
Am trăit într-o lume a morții.
Am încercat să vin acasă.
Rambo a fost rănit mortal,
iar acum s-a întors acasă ca să stea în balansoarul tatălui său.
Își vede viața scurgându-se prin fața ochilor.
Am început să regret
că acest războinic ne părăsește în felul acesta.
Când ne-am retras cu camera, balansoarul nu se mai mișca.
I-am pus să-l facă, prin CGI, să se balanseze încă ușor.
Deci încă trăiește. Dar cum filmasem scena nu mai trăia.
Nu cred că trebuie să ne vedem eroii
murind sub ochii noștri.
Pentru că există mereu ceva mistic la ei.
Mi-am dat seama că Rambo nu va avea niciodată o casă.
Asta e tragedia acelui personaj.
Fără casă,
fără familie, fără iubirea soției sau a copiilor,
ce e asta?
Sunt doar fotografii,
filme cu ceva care nu a existat niciodată.
Nu este viață.
Este artă.
Sunt configurații ale imaginației.
Ei sunt reali.
Trăiesc, respiră, mor și sângerează.
Ar fi bine să ai grijă de ei.
Dar, fără îndrumare,
dacă toată viața ta ești devalorizat la fiecare pas,
asta lasă un gol.
Iar acel gol nu se umple niciodată.
Pot să încerc să-l umplu prin imaginație.
Vreau să ofer speranță.
Sunt un furnizor de speranță
și urăsc finalurile triste. Îmi pare rău.
Împușcați-mă!
Subtitrarea: Florin Rizea