Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hogy megbántam-e bármit? Hogy a fenébe ne!
De ez a megbánás…
ösztönöz változásra, és arra, hogy jóvátegyem a hibáim.
Erre törekszem, amikor festek vagy írok.
Máskülönben tehetetlen vagyok,
a múlton nem változtathatok. Az idő kurvára nem áll meg.
Huss, már el is szállt.
Ez olyan, mint amikor vonatozunk,
és kibámulunk az ablakon, figyeljük a tájat…
Mintha fotók követnék egymást. Megismételhetetlen pillanatok.
Az élet is ilyen.
Elsuhanó pillanatképek sorozata.
Mi meg csak nézünk.
ROCKY NEM VAGYOK RÁ DÜHÖS. CSAK…
Az ember könnyen elkényelmesedik.
Éreztem, hogy változásra van szükségem.
Elfásultam, kezdett bedarálni a mókuskerék.
Hiába, vénülök. Szikkadok és fonnyadok,
mint a fán megtöppedt füge. Már nem vagyok a régi.
Hány évem lehet még hátra? Húsz?
Nem akarok a babérjaimon ülni.
Aztán belém nyilallt: „Radikális változást akarsz? Akkor húzz el innen!”
Ezért költözöm a keleti partra.
Mindennél inspirálóbb, amikor az ember galacsinba gyúrja a múltját,
és elhajítja.
Ki is ez a Sylvester Stallone?
Művész, író, költő, előadó
és persze világsztár.
Hogy vált azzá?
Sly céltudatosan megy az álmai után.
Ha kell, kitapossa magának az ösvényt.
Sly önerőből lett sztár.
Első pillantásra nem tűnt nagy színésztehetségnek.
Nem bírt olyan karizmával.
Ezért más utat választott.
Ő írta és rendezte a filmeket, amelyekben játszott.
Korábban is volt már erre példa, de nem ilyen kaliberű sztárnál.
Nagyon jól ráérzett arra, hogy mit akar a közönség látni.
Árgus szemmel figyeltem Stallone történetét.
A legvadabb elképzeléseimet is túlszárnyalta a pályafutása.
Ő az egyetlen, aki három franchise-t is megteremtett.
Ehhez bizony zseni kell.
Ez nem a véletlen műve.
Lejátszanál párat az előkerült kazetták közül?
Persze, máris.
Lássuk csak!
Ez egy New York Times-interjú.
Megtenne nekem valamit?
Felolvasom az életrajzát. Kérem, folytassa ott, ahol abbahagyom. Jó?
Á, igen.
Sylvester Stallone New York egyik zűrös negyedében,
a Hell's Kitchenben született 1946 perzselő nyarán.
Azt a rohadt!
Soha a büdös életben nem hittem volna, hogy újra beteszem ide a lábam.
A Hell's Kitchenben születtem, New York szívében.
Hatvanöt éve nem jártam itt.
Maguk itt laknak?
Nem, én a 45.-ben.
- Tényleg? - Igen.
- Én itt laktam. - Ebben a házban?
- Bizony. - Milyen volt akkor a környék?
- Zűrös. - Igen?
- Naná. Tényleg maga volt a pokol. - Értem.
Emlékszem, az ablak mindig tárva-nyitva állt.
Az utcai életet figyelve sokat tanulhatunk az emberi természetről.
Mintha filmet néznénk.
„Hé, mikor ugrasz át?” „Majd holnap. Csukd már be az ablakot!”
Zengett tőlünk az utca.
Apám mindig olasz pólót viselt.
Mintha egy Arthur Miller-drámából lépett volna ki.
A Pillantás a hídról rólunk is szólhatott volna.
Apám New Yorkba emigrált. Ott ismerte meg anyámat.
Apám borbély volt, de a szépségápolást is kitanulta,
mert a fodrászok jobban kerestek.
Azt hiszem, apánk nagyon szégyellte az iskolázatlanságát.
Elég volt egy csípős megjegyzés,
és kikelt magából.
Anyánk is megérte a pénzét.
Bármikor elnáspángolt egy haj- vagy zuhanykefével.
Hosszú, erős körmei voltak, jól elkapta velük a grabancunkat.
Anyám cigarettát árult a Billy Rose-féle Diamond Horseshoe-ban.
Ő volt a fő kenyérkereső.
Apám szerint anya tartott a gyerekvállalástól.
Még kilenc hónaposan is busszal járt mindenhova.
Aztán egy nap megindult a szülés.
Valaki lesegítette őt a buszról,
és elkísérte a szülészetre.
Ott jöttem világra.
Véletlenül megsértettek egy ideget, lebénítva a szám bal oldalát.
Ezért beszélek ilyen kásásan.
Anya hóbortos és színes egyéniség volt,
aki sosem rejtette véka alá a véleményét.
Tisztában vagyok azzal, hogy…
megörököltem valamit apám vadságából. Ez tény és való.
A szüleink állandóan veszekedtek.
Csak feküdtem az ágyban, és hallgattam az üvöltözésüket.
Apa bömbölt.
Még a falak is beleremegtek, engem pedig megbénított a félelem.
A szüleinket lefoglalták az ügyes-bajos dolgaik,
minket meg lepasszoltak.
A gyerekkorom túlnyomó részét nevelőotthonokban töltöttem.
Egész évben ott voltam.
Nem jártam haza, a szüleim úgysem értek rá.
Mindketten dolgoztak.
Ha azt mondanák, biztos szeretetéhes vagyok, mert nem kaptam elég törődést,
hát, beletrafálnának.
Talán ezt a szeretetet hajszolom,
amikor a nézők kegyeiért küzdök.
Nem lehet betelni az érzéssel, amikor a közönség elfogad és szeret.
Egyszerűen soha nem elég.
A filmekbe menekültünk a valóság elől.
Órákat töltöttem moziban.
Egymás után ötször-hatszor is megnéztem ugyanazt a filmet,
és csak valamikor délután keveredtem haza.
Olyan életre vágytam. Olyan értékekre.
Hittem a kemény munkával elért sikerben, és abban, hogy a jó legyőzi a rosszat.
Rajongok a hősökért, azokért, akik megmentenek egy busznyi gyereket.
Én is ilyen akarok lenni. Olyan ember…
aki életeket ment.
Bevettem magam a szüleim szobájába.
Volt egy ócska, háromdolláros tükrük.
Reggeltől estig előtte majomkodtam.
Vagy utánoztam valakit,
vagy zenére tátogtam.
Miután megnéztem a Herkulest,
Steve Reevest próbáltam imitálni.
Amikor a Herkules elszabadulban
ledönti az oszlopokat
ez a szemtelenül jóképű,
izmos férfi, egy igazi hős…
Több se kellett nekem.
„Én is ilyen akarok lenni!”
Végre lett egy példaképem, valaki, akire felnézhetek.
Beteljesítem hát végzetem!
Apám idővel belátta, hogy New Yorkban semmire sem viszi,
ezért Marylandbe költöztek.
Zátonyra futott a házasságuk.
Egy nap hazajöttem az iskolából, és senki sem volt otthon. Anyám lelépett.
Nagyon csúnya volt a válás.
Én Philadelphiába költöztem anyával. A bátyám Marylandben maradt apával.
Igazi elszigetelt vidék volt, tücsökzenével.
A lovakon kívül semmink sem volt.
Öt-hat éves korom óta érdeklődöm a lovak iránt.
Apám nem telivéreket vett, csak amire futotta,
20-25 dolláros jószágokat.
Nem vetette fel a pénz, de bekerült egy lovaspólócsapatba.
A többi pólósnak szép lova volt, meg jó nagy utánfutója és farmja.
Mi meg egy szemétdombon éltünk.
A lovaink zöme beteges volt.
Némelyik megvakult, ha hirtelen megrántottad.
Szóval elkezdtem pólózni,
de csak amolyan amatőr szinten.
Viszont így is sokat tanultam, és rengeteget fejlődtem.
Aztán 13 évesen felfigyeltek rám,
méghozzá országos szinten.
Ez nem volt apám ínyére.
Már javában folyt a játék, amikor nearside backhandre készültem,
és bár mindent szabályosan csináltam,
apám rám üvöltött: „Húzod a lovat!”
Mire én: „Tudom, mit csinálok.” A lelátóról üvöltött: „Gőzöd sincs róla!”
Amikor a következő ütésre készülve megállítottam a lovat,
apám lejött a lelátóról,
torkon ragadott, ledobott a földre,
majd fogta a lovat, és kivezette a pályáról.
Ahogy ott feküdtem, megfogadtam, hogy soha többé nem akarok lovat látni.
Apámnak…
könnyen eljárt a keze. De még mennyire!
Agyba-főbe vert.
Én pedig megfogadtam, hogy sosem török meg.
Bármit is csinál velem, nem török meg.
Szerintem apánk féltékeny volt.
A bátyám mindig kereste a bajt.
Sokat lógott, bunyózott…
Rossz tanuló volt, mindenhonnan kicsapták.
Tizenkét év alatt 13-szor váltottam iskolát.
Katonai suliba is beadtak. Egy hónapig bírtam ott.
Javíthatatlan kölyök volt. Nagy csibész.
Ezután a Devereux Manor Highba került, ami egyfajta javítóintézet volt.
Ott kezdett el érdeklődni a színjátszás iránt.
Aztán egyetemre ment, ahol már komolyabban is foglalkozott színészettel.
Amikor megtudtam, hogy színészt keresnek Az ügynök halála darabba,
valamiért én is megpályáztam a szerepet.
És felvettek.
Amikor kiálltam a színpadra… egyáltalán nem voltam lámpalázas.
Elememben éreztem magam. Otthon voltam a színpadon,
mintegy a természetes közegemben.
Egy harvardi professzor is látott. Odajött hozzám, és azt mondta,
hogy fontolóra vehetném a színészi karriert.
Csak legyintettem, de nem tágított.
„Ezzel kellene foglalkoznod. Van hozzá tehetséged.”
És akkor
megváltozott az életem.
A woodstocki fesztivál idején érkeztem New Yorkba.
Tudtam, hogy fel kell kötnöm a gatyám.
Nem ismertem a várost, nem voltam a sűrűjében.
Nagyon magányos voltam, de elszántan kerestem az utam.
Mindenféle melót elvállaltam. Az utcán küzdtem a túlélésért.
Kapualjakban, buszmegállókban, vasútállomásokon, könyvtárakban csöveztem.
Farkasordító hidegben is.
Sorra jártam a castingügynökségeket.
Rengeteget házaltam, és könyörögtem, hogy alkalmazzanak.
Sehol sem kértek belőlem.
Odatoltam a fotómat, és visszatolták.
Záporoztak a kritikák. „Dörmögsz. Lefittyed a szemhéjad.”
És így tovább.
Legfeljebb harmadrangú színházakban kaptam félpucér szerepeket.
Csak ilyen szarokat ajánlottak fel. Borzasztó volt.
Azt mondták, tegyek le róla, legfeljebb statiszta lehetek.
Már kezdtem beletörődni,
mert mindig csak huligánszerepeket osztották rám.
- Nézz a lábad elé! - Bocs.
Nem kapott főszerepeket.
Segített a díszletekkel,
vagy kellékes volt, de semmibe vették.
Teljesen magam alatt voltam, és elszigetelődtem.
John is hasonló cipőben járt.
Sly írni kezdett, mert nem kapott rendes szerepeket.
Neki kellett megteremtenie őket.
Nem várt a sült galambra, egyszerűen belevágott.
Kezdtem belátni, hogy a színjátszás zsákutca.
Ki akartam írni magamból a frusztrációt, és forgatókönyvekbe önteni.
Jegyszedőként kezdtem dolgozni egy moziban. Egész nap filmeket nézhettem.
Vittem magammal egy olcsó diktafont,
és felvettem a filmek zenéjét és dialógusait,
amiket később otthon próbáltam átírni.
Aztán pár évig csak írtam és írtam,
mígnem lett 15-16 forgatókönyvem.
Johnnal szembementünk az akkori trenddel:
mi akartuk írni és gyártani a filmjeinket.
Szóval minden hétvégét együtt töltöttünk, és elszopogattunk egy üveg olcsó bort.
Sosem ültünk be bárba, étterembe vagy klubba. Otthon írogattunk.
Sokat beszélgettünk az álmainkról, vágyainkról,
no meg a filmekről.
Valahogy minden New York-i filmvetítésre belógtunk.
Sosem vettünk jegyet.
Meg sem fordult a fejünkben, hogy talán hiú ábrándokat kergetünk.
Sosem beszéltünk a kudarc lehetőségéről.
Motiváltak voltunk, meg elszántak, és szentül hittük,
hogy bármekkora különcök is vagyunk, igenis megtaláljuk a helyünket.
A kezünkbe akartuk venni a sorsunkat.
Úgy döntöttünk, készítünk egy filmet. Ez volt a Lovak.
Feltámad egy 100 éve felakasztott cowboy és egy indián.
Marylandbe autóztunk, és fegyvereket béreltünk.
Éles tölténnyel lőttük az autót.
Mintha megzakkantam volna.
Sly édesapja is szerepel a filmben. Ő alakítja a ránk vadászó seriffet.
Apa is játszik a filmben. Ő lövi le őket.
Az apám perverz örömét lelte a jelenetben, amelyben lepuffant minket.
„Lelőlek, aztán odalépek hozzád, és megint lelőlek.”
Mire én: „Ez valami személyes ügy, apa? Freudi dolog?”
A Lovak némafilm. Kérdeztem Slytól, hogy miért.
„Erre futotta.”
Mire én: „Hogy akarsz 1971-ben eladni egy némafilmet?”
Nem baj, ha valami újszerűt alkotunk.
Slynak megvolt a maga stílusa és mondanivalója.
Gimiben én voltam a pocsék író mintapéldája.
A tanár felszólított, hogy olvassak. Nem akartam.
De csak kötötte az ebet a karóhoz.
Ha elutasítanak, az csak motivál. Tetszik a kihívás.
Mások megítélésére támaszkodsz, vagy tisztában vagy magaddal?
Sly mindig is színész akart lenni,
de muszáj volt írnia.
Filmekben akart játszani,
így hát szerepekre volt szüksége.
Rá se hederítettek.
Gyakorlatilag magának kezdett írni szerepeket,
annyira beskatulyázhatatlan volt.
Lemondtam a színészkedésről. Besokalltam.
De John Herzfeld megkért, hogy segítsek neki egy meghallgatással.
A castingon egy férfi is ott volt,
A Lordok Bandája majdani írója és rendezője.
Ez volt a kezdet.
Csak annyi kellett, hogy jókor legyek jó helyen.
A Lordok Bandája forgatásán találkoztam először Slyjal.
Igencsak fura párost alkottunk.
Ő elit egyetemen végzett, zsidó értelmiségi srác.
Én pedig az vagyok, aki.
Nem is lehetett volna különbözőbb a kulturális hátterünk.
Odasétáltunk Sly Lexington Avenue-i társasházához
azzal a böhöm nagy kutyájával.
Feketére mázolta az ablakait, hogy tudjon írni.
Elolvastam a forgatókönyvet. Elég bugyuta volt.
Kértem, hogy improvizálhassak az egyik jelenetemben.
Például amikor a lány mögé ülök. A tanárnő kiabál: „Mit művel, Rosiello?”
Mire én: „Hátrébb ülök,
mert a szemembe tűz a nap.
Megvakít.”
A tanárnő folytatja az órát, én pedig közelebb csusszanok a lányhoz.
Átkarolom. A tanárnő tombol: „Rosiello!”
Mire én: „Mindenhol süt rám a nap! Sehol sem jó.”
Mindenféle baromságot összehordtam.
Ekkor döbbentem rá, milyen jó, hogy szabad kezet kaptam.
Ezért minden jelenetemben rögtönöztem.
Sly folyton átírogatta a forgatókönyvet,
és feljavította a jeleneteit.
A Rocky előtt A Lordok Bandája filmben ismerhettük meg Stallone hangját.
A film legjobb jelenete,
egyben a 70-es évek mozijának egyik legjobbja,
amikor Frannie meggyőzi Stanley-t,
hogy vegyen neki gyűrűt, amire persze a meláknak nincs pénze.
Emlékszel erre a lányra? Ha még egyszer megmutatsz neki egy 1600 dolláros gyűrűt,
tudod, mi kerül majd a sírkövedre?
„Én hülye egy 1600 dolláros gyűrűt mutattam Frannie Malincanicónak.”
Stanley érdekes egy karakter.
Nem épp rokonszenves.
Egy igazi tahó.
De abban a jelenetben megkedveljük,
mert látjuk, mennyire szereti Frannie-t.
Ott találkozhattunk először Stallone dialógusainak sajátos dallamával.
A francba!
Akkor értettem meg, hogy szó szerint én írom a sorsomat.
Másoktól nem kaptam jó szerepet.
Mindig tahót kellett játszanom.
„Oké, ott van bennem a tahó,
de emellett kedves is vagyok. Van egy gyengéd oldalam.”
Ha a kettőt összegyúrnánk,
remek karakter születne belőle.
Erre a Rocky előtt nem igazán volt lehetőségem,
bár A Lordok Bandája Stanley Rosiellója egyfajta előfutárnak tekinthető,
hisz ő egy igazi kemény csávó,
bőrdzsekis, pomádés hajú, örökké cigiző, mégis szerethető.
Egyik dolog követte a másikat.
Ha nem én játszom a szerepet, amit jól fogad a kritika,
akkor nem keresek 1300 dollárt,
és nem veszek egy 40 dolcsis autót és robogok el 11 nap alatt Hollywoodba.
L. A.-ben csak Henry Winklert ismertem,
aki hatalmas sztár lett Fonzként.
A kocsim lerobbant Hollywoodban.
Egy tapodtat sem mozdult. Ezt jelnek tekintettem.
Rácsörögtem Henryre.
„Figyelj, gyere már ki értem!
Lerobbant a kocsim.
Itt dekkolok a Sunset Boulevard közepén.”
„Oké, rohanok.”
Odamentem, és ott volt Sly a bazi nagy kutyájával,
a göncei bezsúfolva a kocsiba, és a bőröndjein ült.
Nyilván nem mehettem Henryhez kutyástul, feleségestül.
Ajánlott egy motelt,
így ott húztam meg magam három napra.
Aztán találtam valami olcsó kecót San Fernandóban,
egyutcányira a Balboa Boulevardtól.
Így ni.
Vezető producerként mutattak be Gene Kirkwoodnak.
Szóba elegyedtünk, és meséltem neki a Rockyról.
Elkészítettük a filmet, majd bemutattuk.
A véletlenek összjátéka miatt hullott az ölembe ez a lehetőség,
hisz kevés tapasztalattal rendelkeztem. Vagyis…
Szinte semennyivel.
A csillagok szerencsés állásának köszönhetek mindent.
Ennél azért árnyaltabb a történet.
Egy szerepre jelentkeztem,
és nem haladt túl jól a meghallgatás.
Már indulóban voltam, de visszafordultam az ajtóban,
és odavetettem, hogy egyébként írok is. Mire ő: „Tényleg? Gyere csak vissza!”
Egy szkripten dolgoztam.
Írtam egy sztorit, amely megidézi az Aljas utcákat.
Egy behajtóról szóló, mocskos, alvilági történetet.
Egyre csak írtam és írtam. A kutya ráfeküdt az asztalra,
de én csak dolgoztam, bagóztam, egyik kávét ittam a másik után.
És megszületett a sztori.
Valahogy összeállt.
De az a Rocky még… gengszter volt.
A barátnőm gépelte be a szöveget.
Egyszer csak sírva fakadt, mondván, hogy gyűlöli Rockyt, mert kegyetlen,
embereket ver össze.
Mire én: „És ha mégsem verné össze őket?
Megtehetné, hisz ez a munkája, de nem teszi.”
„Úgy jobb lenne.”
Felvetettem, hogy lehetne barátnője. Mire ő: „Jó ötlet.”
Hát tovább körmöltem. Beleírtam a barátnőt a sztoriba. Klassz.
De a karakter vérszegénnyé vált. Egy átlagos, dögunalmas fickó volt,
aki a társadalom perifériáján tengődött. Egy igazi lúzer.
Hoppá, lúzer!
Erre beugrik A rakparton és Terry Malloy.
Bumm! Martin Scorsese, Aljas utcák.
Gyúrjuk össze őket, és csavarjunk rajta egyet!
Rocky ökölvívó lett, és minden összeállt.
Százhat dollárom volt, a lakbér meg a triplája.
Szóval szorult helyzetben voltam, és nem tudtam, mit tegyek.
A szkriptet három nap alatt írtam meg.
Aztán sokat csiszoltam rajta, újra és újra átírtam.
Az az elvem, hogy írás közben nem szabad leragadni a döcögős részeknél.
Lehet, hogy a szöveg 90%-a megy a kukába,
de szerintem az a fő,
hogy a történetnek meglegyen a váza.
A producerek Ryan O'Nealnek adták volna a szerepet, mert bokszol.
Vagy Burt Reynoldsnek, mire közöltem velük, hogy a szerep az enyém.
Igaz, hogy csak a szkriptet akarták, önt nem,
így egyre nagyobb összegekkel próbálták távol tartani?
Így van. A végén már 265 000 dollárt kínáltak.
- Hogy ne játsszon a filmben? - Igen.
Már akkor tudtam, hogy ha eladnám, még ha félmillióért is,
később, a pénz elverése után gyűlölném magam érte.
Mi a jobb?
Abban a hiszemben élni,
abba a reménybe kapaszkodni, hogy valamiben jók lettünk volna,
vagy ténylegesen kipróbálni magunkat,
felsülni, és rájönni, hogy mégsem vagyunk jók?
Szerintem egyszerűbb illúziókba ringatni magunkat.
Úgy elhitethetjük magunkkal, hogy mekkora királyok vagyunk.
Azzal a tudattal mentem a forgatásra a hideg philadelphiai utcákon át,
hogy most ugrik a majom a vízbe.
Kérdezték tőlem, hogy készen állok-e.
Azt feleltem: „Én nem, de Rocky igen.”
Valami rendkívülinek voltunk részesei.
Éreztük, hogy valami fantasztikus van itt születőben.
Az összes kiszemelt színész végül kiszállt,
és mégis tökéletes helyetteseket találtunk a szerepükre.
Apollo Creed? Megvolt rá az emberünk,
tökéletes hanggal, alkattal, arroganciával.
De Ken Norton két nappal a forgatás előtt kiszállt,
én meg csak a fejemet fogtam.
De hiszek a gondviselésben.
Talia Shire-re is az utolsó pillanatban akadtunk rá. Addig nem volt jó jelöltünk.
Alighogy kinyílt az ajtó, és Talia belépett a szobába,
mintha minden megvilágosodott volna.
Odasétáltam hozzá. A haja hollófekete volt,
és így nézett az őzikeszemével.
Szabályosan beleszerettem.
Maga Adrian állt előttem. Volt valami a levegőben. Éreztem.
Meghallgatás nélkül is tudtam, hogy ő az igazi.
Megkapta a szerepet.
A többieknél is ez volt.
A Rocky egyáltalán nem egy bokszfilm.
Sokkal inkább egy férfi jellemrajza…
Szerelmi történet.
…aki cinikus lehetne…
Szerelmi történet.
…de mégsem az.
Szerelmi történet.
Életigenlő.
Mert…
Mondd már ki!
Javíthatatlan optimista.
Mindennél jobban fél attól, hogy egyedül öregszik meg.
Mondd már!
Annak a srácnak nehezére esett a szerelemről beszélni.
- Nem tudta kimondani. - Nem.
Tényleg nem.
Akkor még nem tudtam kimondani.
Vártam, hogy elkezdhessük forgatni a műjégpályás jelenetet.
Ekkor szóltak, hogy lőttek a 300 statisztának.
„Akkor hányan lesznek?” „Sehányan.”
„Mennyi időnk lesz a forgatásra?”
„Kábé két óra.”
Gondoltam, talán így még jobb is lesz.
Rocky észrevesz dolgokat,
amik felett mások elsiklanak. Ezért húzza ki Adriant a csigaházából.
A film a sebezhetőséget járja körül, azt, hogy ha odafigyelünk a másikra,
megváltoztathatjuk az életét.
Végigkövetjük Adrian jellemfejlődését.
Tudod, miért kezdtem el bokszolni?
- Nem. - Az apám miatt.
Nem kertelt, kimondta, hogy nem sok ésszel vagyok megáldva,
inkább a testem fejlesszem. Így lettem ökölvívó.
- Érted, amit mondok? - Igen.
Most mit nevetsz?
Anyám épp az ellenkezőjét mondta.
Az ellenkezőjét mondta? Mit?
Hogy testiekkel nem vagyok megáldva,
fejlesszem az eszemet.
Tényleg ezt mondta?
Adrian rendkívüli volt.
Sly olyan nőt alkotott meg,
akit mindenki elnyom, és semmibe vesz.
De Rocky révén Adrian kivirul, és megtapasztalja a boldogságot.
A szerelmet.
Talia érdeme, hogy ez a bokszfilm szerelmi történetté nemesült.
Szinte mellékes, hogy a lány egy ökölvívóval jár.
Rockynak így már van miért küzdenie.
Nem a pénzért teszi, hanem Adrianért.
Hogy a lány büszke legyen rá.
Hogy büszke legyen a férfira, akivel jár.
Ezért mondja Rocky a film végén:
„Nem akarok egy senki lenni.
Az se izgat, ha az a fickó péppé ver, csak légy rám büszke!”
Nem akarok mást, csak talpon maradni.
Ezért kedveltem Rockyt. Rengeteg érzés munkált benne a felszín alatt.
Senkinek sem beszélt a fájdalmáról és csalódottságáról.
Mindent magába fojtott.
Csak egyszer bukik ki belőle, mit érez: amikor Mickey távozik a lakásából.
Eredetileg Rocky kilép a fürdőszobából, és maga elé bámul, nem ered utána.
De kitaláltam, hogy menjen tovább a kamera, a hang,
és megnézzük, Rocky el tudja-e mesélni két perc alatt az életét.
Megcsináltuk, és baromi jó lett.
A fickó meg kérdi: „Ezt most vesszük?”
Mire én: „Mi az, hogy vesszük-e? Basszus…
Improvizáltam.
Nem tudom megismételni.”
Másodjára már nem volt olyan lendülete. És…
Hiába elemezgettem, hogyan csináltam korábban.
Dühöngtem. „Bassza meg, most kezdhetem elölről!”
Aztán az apámra gondoltam.
Figyelj! Én leszek a menedzsered.
El kellett engednem azt a rohadt jó felvételt.
Megfizethetetlen, amit adhatok neked.
Sokat szenvedtem és tapasztaltam…
Én is szenvedtem és tapasztaltam.
Mélyre ástam, és az apámmal való kapcsolatomból merítettem ihletet.
Jó lett volna, ha tíz évvel ezelőtt segít. De nem segített.
- Nem törődött velem. - Segítség kellett?
Ha azt akartad, hogy segítsek, miért nem szóltál, fiam?
Szóltam, de maga meg se hallotta.
Eredetileg csak egy mondat hangzott el ott.
De aztán úgy döntöttem, beszélni fogok.
Magamról.
Rocky tolmácsolja majd az érzéseimet. Akkor töltöttem be a 30-at.
„Most jön ide hozzám? Késő bánat. Oda a fénykorom.
Ringbe szállok, és jól szétveretem magam.”
Ahogy a filmről is azt hittem, bukta lesz.
„Hol volt, amikor szükségem volt magára?”
Valami azt súgta, hogy ha hangot tudok adni ennek a frusztráltságnak,
akkor a hasonló cipőben járó, semmibe vett emberek milliói
magukra ismernek Rockyban.
Így fog püfölni! Maga meg majd a ring mellől nézi?
Mi? Tényleg segíteni akar?
Akarja látni, ahogy…
Nem tudta volna ezt az öreg arcába mondani.
Az baromi tiszteletlen lett volna.
Ez egyébként is egy monológ.
Mindenki azt hiszi, hogy az öregnek annyi,
de akkor bumm,
kivágódik az ajtó, felcsendül Bill Conti zenéje,
és megcsillan a remény.
Egy olyan jelenetnek lehetünk tanúi, amilyenre mindenki vágyik,
akit cserben hagytak, akinek hátat fordítottak.
„Gyere szépen vissza!”
Atyavilág! Ebben a moziban tartottuk a Rocky premierjét.
Itt dolgoztam jegyszedőként.
Az első kritika Vincent Canby tollából született, és vitriolos volt,
ami lehűtötte a lelkesedésem.
Öt nappal az országos premier előtt mutattuk be a Rockyt
egy délutáni vetítésen.
Sly mellett ültem, aki egyszer csak káromkodni kezdett.
A 20. percre a nézők zöme kivonult a teremből.
A fejesek kivoltak.
Én meg szitkozódva belesüllyedtem a székembe.
Sly teljesen magába roskadt. Sóhajtozott.
Azt hitte, bukta lesz a film.
Így az országos bemutatóra minden remény elhagyott.
Ebben a moziban mutattuk be a Rockyt.
Ballonkabátban ácsorogtam a szemközti utcán.
Az öcsém benyögte, hogy ez lesz életem legszebb vagy legszarabb napja.
Mire én: „Hát igen.”
Tudtam, hogy ha elbukom, nem kapok több esélyt.
Amikor helyet foglaltak a nézők, a mozi végébe húzódtam.
Egy csendélet tárult elém.
A nézők mozdulatlanul ültek, a vászonra függesztett tekintettel.
Beszippantotta őket a film.
Amikor Rocky padlóra küldte Apollót,
mindenki talpra ugrott.
A producerek alig hittek a szemüknek. „Azt a rohadt!”
A közönség úgy viselkedett, mint egy igazi mérkőzésen.
Elmosódott a határ.
Olyan hangosan szurkoltak, hogy az utcára is kihallatszott.
Mindenki azt hitte, hogy amikor Rocky kiáll Creed ellen, csúnyán le fog bőgni.
De amikor az első menet végén padlóra küldte Creedet,
a közönségen hallatlan izgalom lett úrrá.
Elfelejtjük, hogy Rocky igazából veszít.
A film olyan érzéssel tölt el, mintha ő győzött volna.
Fantasztikus, hogy a nézőket
ennyire magával ragadta a mozivásznon kibontakozó dráma.
A film óriási kasszasiker lett, és mindenki róla áradozott.
„Hatalmas szíve van.”
„Könnyekig hatott.”
„Inspirált.”
Egy tündérmesét elevenített meg, amit zabált a közönség.
Valami varázslatos történt.
Sly egy csapásra híres ember lett.
Abban a pillanatban véget ért a magánéletem.
Köszöntsék sok szeretettel Rockyt, avagy Sylvester Stallonét!
Az életem szó szerint 180 fokos fordulatot vett,
és örökre megváltozott.
A győztes pedig…
Rocky.
Íme, a Rocky sztárja, Sylvester „Sly” Stallone!
Köszöntsék Sylvester Stallonét!
Az egekig magasztalták mint színészt és írót,
látnoki erejű művésznek nevezték,
egyszóval sztár lett.
Onnantól minden, amihez hozzáért, arannyá változott.
Néha azon vívódom,
hogy megéri-e ez az egész a fáradságot.
Depresszióba esem, és arra gondolok, hogy csak áltatom magam.
De utána tükörbe nézek, és összekapom magam.
Én vagyok a hús-vér Rocky. Párhuzamot mutat a történetünk.
Rövidesen olyan ódákat zengtek rólam, hogy kételkedni kezdtem magamban.
És olyan dolgokat hordtak össze,
amik… konkrétan dühítettek.
Egy rádióreklámban hallottam először a Rockyról.
„Időnként feltűnik a színen egy-egy új színész,
aki az egész filmvilágot lázba hozza.
Ilyen volt Marlon Brando.
Ilyen volt Al Pacino és Robert De Niro.
A színész, akiről idén mindenki beszélni fog,
Sylvester Stallone.”
„Ki a tököm az a Stallone?” Aztán belefutottam egy előzetesbe.
„A Lordok Bandája Stanley-je Sylvester Stallone?
Ő a legjobb színész Robert De Niro és Marlon Brando óta?
Na bazmeg!”
Ön ragaszkodott hozzá, hogy eljátszhassa Rockyt,
noha addig csak kis szerepekben láthatták.
Bizony, és a „kis” jelző is szinte túlzó.
Úgy voltam vele, hogy ha kudarcot vallok,
és eltűnök a süllyesztőben,
legalább elmondhatom, hogy megpróbáltam.
Legfeljebb lesz egy jó házivideóm.
A szüleimnek tetszeni fog.
Néhány hónappal a Rocky bemutatója után felhívott Sly édesapja.
„John, átugorhatok hozzád? Írtam egy forgatókönyvet.
Megírtam az igazi Rockyt.” Mire én: „Tessék?”
„Megírtam az igazi Rockyt.”
„Írtál egy bokszfilmet?” „Ja.”
„Megmutattad Slynak?” „Nem, neked akarom. Megfilmesíthetnéd.”
„Nem, Frank.
Mutasd meg Slynak! Bár a helyedben más témával próbálkoznék.”
Még mindig versenyzett Slyjal.
Azt mondta: „Írtam egy Sonny című szkriptet.”
Sly kérdezte, hogy miről, mire apa: „Rocky fiáról.”
Erre Sly: „Ilyet nem tehetsz. Rocky az enyém.”
Apa féltékeny volt. Hiába mondtam, hogy nincs rá oka.
„Sly megdolgozott a sikerért. Te nem segítettél neki.”
A siker szét tud forgácsolni egy családot.
Sokként ért, hogy a Rocky lenullázta az érdemeimet.
Már csak Rocky testvére voltam.
Frank egy rendkívül kreatív ember,
és eléggé megviselte, hogy az árnyékomba szorult.
Senki sem hitte volna, hogy ilyen ikonikus figurává válik.
Olykor, mire megvalósítjuk az álmunk,
rájövünk, hogy nem is erre vágytunk. Nem ez…
Nem így képzeltük.
A csúcson…
viharokat kell kiállni.
Ez kellemetlen meglepetésként érheti az embert,
ha azt hitte, a hegy csúcsán bárányfelhős kék égbolt öleli majd körbe.
Ez tévedés.
Odafent ritkább a levegő, és minden lépés bizonytalan.
Alig akad ott bárki, így igencsak magányos hely.
Messze nem olyan klassz a csúcson lenni, mint hisszük.
Szerintem amikor Stallone berobbant a Rockyval,
felkészületlenül érte a sztárság árnyoldala.
DINAH! AZ Ö.K.Ö.L. PREMIERJÉN
A Dinah! show jelentkezik Hollywoodból.
Nem hitte volna, hogy azt várják tőle, ismételje meg a csodát, újra bizonyítson.
Vendégünk nem más, mint Rocky, vagyis Sylvester Stallone!
Ez a második filmed, és rajtad a világ szeme.
Mindenkit érdekel, ezúttal mivel rukkol elő Sylvester Stallone.
- Igen. - Hogy megismétled-e a csodát.
ROCKY MERRE TOVÁBB?
A Rocky után piedesztálra emeltek engem,
túlzott elvárásokat támasztottak felém.
Egyesek máris megkérdőjelezték a képességeimet.
Sok unalmas forgatókönyvvel megkerestek, mígnem jött az Ö.K.Ö.L.,
ami merőben más volt, mint a Rocky.
A film az amerikai munkásmozgalomról szól,
egy nagyon erős kamionos-szakszervezet születéséről,
ami szerintem egy bámulatosan izgalmas történet.
A Rockyt követően Sly nehezen találta a helyét.
Egyrészt meg akarta ismételni a sikerét, másrészt valami újra vágyott.
Stallone akkoriban hatalmas sztár volt.
NORMAN JEWISON BESZÉL
Az volt az első dolga, hogy átírta az Ö.K.Ö.L.-t.
Sok filmjénél adódtak konfliktusai abból,
hogy Sly érezte, hogyan lehetne javítani a filmen,
de a stúdiók emberei nem álltak kötélnek.
Sly balhézott.
JOE ESZTERHAS BESZÉL
Nem akarta, hogy a karaktere meghaljon.
Az alkotók rosszul döntöttek. A film végén megölték a főhőst,
ezáltal a gonosz győzedelmeskedett,
ami nem helyes.
Az életben ez gyakori, de az emberek a drága mozijegyükért
néha azt is szeretnék látni, hogy a jó diadalmaskodik.
Akkoriban adott interjút a Playboynak.
Arról magyarázott, hogy az ő filmjei sosem buknak meg,
szó sem lehet róla,
egyszerűen kizárt, hogy kudarcot valljon.
Hibái ellenére vannak erényei az Ö.K.Ö.L.-nek,
de sok ítész más állásponton volt,
és a kritikájuk sértette Sylvestert.
K.A.K.A.
Amikor K.A.K.A.-ként hivatkoztak rá, az dühített.
Beleadtam a maximumot abba a filmbe.
Kőkeményen dolgoztam.
Egyesek pedig 500 szóban sárba tiporták minden munkám.
Szívesen találkoznék velük egy sikátorban, hogy lerendezzük a dolgot.
A Rocky sikere és az Ö.K.Ö.L. kudarca
arra sarkallták Stallonét, hogy saját filmet készítsen.
Ő írta, rendezte, és ő is játszik benne.
Az Édenkert a sikátorban kvázi a Rocky elődje.
1972-ben írtam,
de a kutyának sem kellett.
Furcsának találták.
Ezért inkább megírtam a Rockyt.
Később úgy döntöttem, elkészítem az Édenkert a sikátorban-t,
ami szintén a ringben játszódik.
Az volt a cél, hogy a Rockynál játékosabb legyen,
szinte karneválszerű,
az esővel, a színkavalkáddal és a karakterekkel.
Azt akartam, több legyen egy pankrációmeccsnél.
Akkoriban valami okossal és viccessel próbáltam előrukkolni.
De nem néztem utána a dolgoknak.
Nem esett le, hogy elég szűk közönséget céloz meg a film.
Hogy a bizarrsága miatt gyakorlatilag egy rétegfilm.
1946-ban játszódik, és fura a zenéje, minden fura benne.
Minden adott volt a katasztrófához, ami be is következett.
Nem hitte volna, hogy az Ö.K.Ö.L. megbukik,
ahogy azt sem, hogy a Rocky méltatói
ízekre szedik az Édenkert a sikátorban-t.
Eléggé mellre szívta.
Mindenkinek beszólogatott, bunyózni hívta a kritikusokat.
Van, hogy úgy érzem, mindent kézben tartok.
Máskor viszont kétségek gyötörnek.
Úgy érzem, kevés vagyok, és gőzöm sincs, mit csinálok.
Mint aki felkészületlenül száll ringbe.
De már megtanultam, hogy ez is csak egy múló érzés.
Csak ki kell tartani.
A pánikroham elmúlik. Add át magad a félelemnek, hisz természetes.
A félelem jó, fenntartja az érdeklődést.
Rocky Balboa sikertörténete
párhuzamot mutat Sylvester Stallone sikertörténetével.
Napjainkban Stallone az utolsó simításokat végzi a Rocky II-n,
aminek ő az írója, rendezője és főszereplője,
és látszólag cseppet sem aggódik a folytatásokon ülő átok miatt.
Épp ellenkezőleg: Stallonéból árad a szokásos önbizalom.
John Avildsen más sorsot szánt Rockynak.
Azt akarta, menjen a Playboy-villába, piáljon, drogozzon.
Egyszóval a lecsúszását akarta bemutatni.
De Rocky nem ilyen.
Ő az a fickó, aki egyre csak feszegeti a határait,
másokat is inspirálva.
Ízig-vérig idealista.
Johnt nem győzte meg a Rocky II forgatókönyve,
így én rendeztem meg.
- Nem tudom. - Nyilatkozzon, Rocky!
Nem tudok. Most nem jut eszembe semmi.
Hagyják békén!
Az első két Rocky-film azért volt olyan hatásos,
mert Stallone a saját történetét szőtte beléjük.
Mind Rocky, mind Apollo Creed belőle táplálkozik.
Amikor Creed dühöngve olvassa a nejének a gyűlölködő leveleket,
az rímelhet arra, ahogy Sly dühöngve olvasta
Pauline Kael maró kritikáját.
Sly górcső alá veszi a celeblétet, vagy legalábbis egyes aspektusait.
Bizonyos tekintetben ez a film jobb az elsőnél,
mert többeket érintő témákat feszeget.
Rocky itt már nem magányos farkas. Immár felelősségek terhelik.
Éppolyan nehézségekkel és gondokkal küzd, mint azok a nézők,
akik házasok, vagy házasság előtt állnak.
A Rocky-szériára senki sem családi filmekként tekint,
pedig Rocky és Adrian kapcsolatát járják körbe,
azt, hogy mekkora kihívást jelent egy kapcsolat, egy család fenntartása
egy olyan munka mellett, mint az övé.
Mikor értél haza? Azt hittem, dolgozol.
Nem, már nem dolgozom.
Ma kirúgtak.
Mi történt?
Adja fel az ember a hivatását
holmi ígéretért?
Mit akarsz tenni?
Nem is tudom. Arra gondoltam, hogy bokszolni kéne.
Van más megoldás. Nem kell bokszolnod.
Tudod, én bokszoló vagyok.
Nem túl jó, de akkor is.
Megígérted, hogy nem bokszolsz többet.
Ez Rocky mélypontja.
Abban a rémes kis pincében van,
egy csupasz égő alatt.
Van valami szánalomra méltó Rockyban,
akinek tehetsége van valamihez,
de akadályokat gördítenek elé.
„Én sem kérem tőled, hogy ne legyél nő, hát te se kérd azt, hogy ne legyek férfi!”
Ezzel azt mondja, hogy szereti Adriant,
de Adrian nem szeretné azt a Rockyt,
akivé a megkeseredettség tenné.
A Rocky II is bombasztikus sikert aratott.
Kétszer annyi bevételt hozott, mint az elődje, és egyszerűen…
lázba hozta a világot.
Most már tényleg verekedtek Slyért.
Sly nagyon hamar felkapaszkodott a show-biznisz-szamárlétra tetejére.
Nagyon kevés színész
rendelkezik a rendezői és produceri munkához szükséges fegyelemmel.
Ez egész embert kívánó, folyamatos munka.
Értek a filmkészítéshez, és közel áll a szívemhez.
De bizony nagy árat kell fizetni érte.
Az a filmkészítő, aki mindent kézben tart,
egyszerre színészkedik, ír, rendez és producerkedik, nem ér rá másra.
A családja mellékvágányra kerül.
„Jó volt a napod?” „Hagyjuk!”
A film valóságosabbá válik, mint az élet.
Igazán rémes állapot.
Fiatalon gyerekekkel és festményekkel teli házat akarunk.
Idővel megvalósítjuk ezt az álmunkat.
Aztán a gyerekek kirepülnek a fészekből, minket pedig üresség jár át.
Ebből már nem meríthetünk ihletet.
Nem azért költözöm, mert unom az itteni kilátást.
Csak időnként szükségünk van egy nagyobb váltásra,
hogy újult erővel állhassunk a rajtvonalhoz.
Nagyon nehéz folytatást készíteni.
Minden filmmel nehezebb.
És mindig kimerítő. Mindenfelől rágják az ember fülét,
a kritikusok kekeckednek, és az ember eltűnődik,
hogy ér-e ennyit ez az egész.
Minden egyes filmmel nő a kihívás,
mert már nem a bizonyítani vágyó művész tüze hajt.
A Rocky III előtt elöntött a félelem.
Talán már nincs meg bennem, ami kell. Csak mázlim volt.
Már nem vagyok lelkes. Csak jó üzleteket kötök, szép summákért.
Egyfajta védőburokba kerültem. Az ügynökségek megszűrték az ajánlatokat.
„Ezzel nem lősz mellé.”
Aztán egy nap ráeszméltem,
hogy silány filmeket készítek, mert mindig másokra hallgatok.
Évekig azt hittem, hogy bajnok vagyok, pedig nem.
A Rocky III is ezt járja körbe.
Van kocsink, megvan mindenünk!
Csak az igazságot nem látom.
A fenébe is, mi az igazság?
Félek! Érted?
Ezt akarod hallani? Jobb, ha kimondom? Félek!
Hogy mi?
Egy bokszoló sosem mondja ki ezeket a szavakat: „Félek. Gyáva vagyok.”
De már jön is Adrian replikája: „Én is félek. Nincs abban semmi rossz.”
Talán ebből meríthetünk bátorságot.
Így lesz merszünk szembeszállni a többiekkel,
a főnökkel, aki ugráltat, meg mindenkivel, aki dirigál.
Talán ez nem is a bátorságról szól, hanem a talpon maradásról.
Úgy döntöttem, ideje magamba szállnom, és az ösztöneimre hallgatnom.
Amikor felvetettem, hogy vegyük be a filmbe Mr. T-t,
szóljon benne az „Eye of the Tiger” a Survivortől,
és játsszon benne Hulk Hogan is,
mindenre azt mondták, hogy „ez nevetséges”.
Mire én: „Tudom, hogy nevetséges.
De egyúttal teátrális. Izgalmas. Más.”
Kemény melós vagyok, egy pillanatra sem állok meg.
Ha kételyek gyötörnek, annál inkább nekidurálom magam.
A kudarc gondolata már nem riaszt,
mert tudom, hogy történjen bármi,
még ha nem is aratok sikert,
a kudarc arra fog sarkallni, hogy jobban igyekezzek.
A meló 90%-a vér és verejték.
De azt mondják, teher alatt nő a pálma.
Lehet, hogy felsülsz, de az is jobb annál, mint meg sem próbálni.
Sly alkotóvágya kiapadhatatlan.
Sosem ül ölbe tett kézzel. Nem akar megbánással élni,
és a múlton meg az elszalasztott lehetőségeken keseregni.
Mindig is nagyon céltudatos volt.
Ez nem a vakszerencse műve.
De tény, hogy véletlenül vált akcióhőssé.
Az eredeti Rambo egy elvetemült gyilkológép.
A vietnámi háború egyik áldozata,
aki megtört emberként tért haza.
Kegyvesztetté vált, hisz a társadalom megvetéssel sújtja.
Ragaszkodtam hozzá,
hogy átírhassam a forgatókönyvet, és kihozhassam Rambóból a maximumot.
Olyan vadállatiassággal akartam felruházni,
ami engem is sokkolt.
Láttam magam előtt Rambo állati dühtől eltorzult arcát.
Nem kell hozzá pszichológus, hogy megfejtsem a forrását.
Rambót az apámról mintáztam.
Nálunk semmit sem lehetett megbeszélni.
A pofonok beszéltek helyettünk.
Meg a sokatmondó gesztusok. Ha evés közben így fogta a villát…
tudtuk, hogy kikapunk.
Vele nem lehetett ujjat húzni.
Átvettem tőle ezt a nézést.
Lehetőségem nyílt elkészíteni
a legelső vérbeli akciófilmet.
Egy olyan mozit, amely teljes mértékben a fizikalitásra épül.
Rambo állandó mozgásban van.
Alig beszél. A dialógusok zöme a többi karakter szájából hangzik el.
Az ember akaratlanul is vonzódik
ehhez a végtelenül magányos, elhagyatott figurához.
Sly igazán mélyre ásott,
ő tette többdimenzióssá a karaktert.
Sly mestere a szellemes és dallamos dialógusoknak,
amelyek némiképp rögtönzöttnek tűnnek.
Sly nagyon jó és sajátos érzékkel ír.
Egyszerűen fogalmaz, de a mondandója hiteles,
sosem dobálózik üres szavakkal.
Beleástam magam a veterán témába. Beszámolókat olvastam, hogy megértsem
az élményeiket és traumáikat.
Arra gondoltam, hogy kiemelek egy-egy mozzanatot
20 különböző beszámolóból, és összegyúrom őket.
Amikor Rambo sokévnyi hallgatás után
ismét megszólal, zavaros monológba kezd.
Kirobban belőle a szófolyam.
Hallottam egy történetet egy fickóról,
aki cipőpucoló dobozt vitt magával Saigonba.
Azt mondogatta: „Pucolást!”
Mondom, nem kell, de csak hajtogatja.
Joey mondja neki: „Pucold!” Akkor elmegyek sörért,
a dobozban meg bomba van.
„Akkor elmegyek sörért, a dobozban meg bomba van. Joey kinyitja,
és az egész teste szétterül a placcon!
És üvöltözik: ’Hol vannak a lábaim?’”
Be vagyok borítva a darabkáival.
Minden tiszta vér. Próbálom összetapasztani,
hogy egyben maradjon, de a belei jönnek kifelé.
És senki se segít!
Nem segítenek. Ő meg: „Haza akarok menni.”
„Hol vannak a lábaim?” Ilyet nem lehet kitalálni.
Az élet írja a legdurvább történeteket.
Sokáig tartott, mire feldolgoztam a beszámolókat,
és egy eszelős monológba gyúrtam őket,
ami nem volt benne a szkriptben.
Olvastam David Morrell könyvét.
A regény azt mutatja be,
hogy ha egy embert gyilkológéppé redukálnak,
a háború végeztével nem kapcsolható ki egy gombnyomással ez a gyilkolhatnék.
A Rambo – Első vér viszont tök más koncepcióval dolgozik.
A filmben Rambo nem mészárolja le az üldözőit,
csak megsebesíti őket, ami Sly ötlete volt.
A forgatókönyv szerint a film úgy ér véget,
hogy Trautman ezredes lelövi Rambót, aki lassított felvételen haldoklik.
Mondtam, hogy ez így nem jó.
Nem akartam, hogy a vietnámi veteránok,
akik megnézik a filmet, a lelőtt Rambót látva
arra a következtetésre jussanak, hogy számukra már nincs remény.
Ezért otthagytam a forgatást. Utánam kiabáltak, hogy ha lelépek,
azzal szerződést szegek.
SERIFF
Levetítették a filmet Las Vegasban.
A tesztvetítés óriási bukta volt, ezért megváltoztatták a végét.
Akkoriban minden hónapban vagy 20 000 veterán lett öngyilkos.
Kijelentettem, hogy ehhez nem akarok és nem is fogok hozzájárulni.
A 80-as évek közepén leforgattuk a Rambót,
és ez a karakter elindított valamit.
Az első, ami eszünkbe jut róla, a fizikuma.
Stallone azért lett a 80-as évek tökéletes sztárja,
mert az a korszak tobzódott a túlzásokban.
Kedvezett a pusztító, izomkolosszus karaktereknek.
Az emberek imádták nézni, ahogy Sly elmegy a falig.
A nézők még a paródiába hajló,
túltolt macsóságáért is beültek a moziba.
Arnold Schwarzenegger volt az egyedüli vetélytársa.
A Rambóval Sly velem került egy ringbe.
Ő is kipattintotta magát, mindenki a testéről beszélt.
Ez nyilván versengésbe torkollt.
Olyanok voltunk, mint a gyerekek.
Ki lóbál nagyobb kést?
Ki fog egy kézben nagyobb gépágyút?
Meg ilyesmi.
Kinek nagyobbak és kidolgozottabbak az izmai,
kinek szálkásabb a teste.
Ilyen hülyeségekben versengtünk.
Ma már csak röhögünk az egészen.
Megértettük, hogy az izmok lenyűgözik az embereket.
Duplaannyi nézőt vonzanak a mozikba.
Ez új lendületet és karaktert adott az akciófilmeknek.
Eltökéltem, hogy jövedelmező zsánert faragok belőle,
amely bejárja a világot, és így is lett.
Stallonéban van valami ellenállhatatlan.
Esélytelenből bajnok lett.
Mostanra világhírnévvel és mesés vagyonnal büszkélkedhet.
Stallone tudja, mitől döglik a légy, ismeri a sikerfilmek receptjét.
Sly mindig előttem járt egy lépéssel. A filmjei sikeresebbek voltak.
Mire egy évvel később utolértem, már egy újabb filmmel robbantott kasszát.
Így ment ez.
Egyre csak tört előre.
Sly ekkorra megállíthatatlan lett.
Nem csupán színész volt, meg rendező, hanem egy jelenség.
A rajongóid mindig azon civakodnak,
hogy melyik karaktered a jobb: Rocky vagy Rambo.
Frusztráló ez neked színészként?
Részben.
Egyrészt frusztráló, másrészt örömmel tölt el a tudat,
hogy nem egy, hanem két ilyen népszerű figura fűződik a nevemhez.
Ezt nem mindennapos sikerként könyvelem el.
Hiszek a folytatásokban,
mert nem minden történetet lehet két órában elmesélni.
Ha a közönség vevő rá, akkor miért is ne?
Nem szabad lebecsülni a folytatásokat.
Tízszer nehezebb olyasvalamivel előrukkolni,
ami fenntartja az érdeklődést, és ugyanúgy van lendülete és varázsa.
A harmadik és negyedik film Rockyja
már szinte köszönőviszonyban sincs Sylvester Stallonéval,
inkább afféle képregényhős.
És nemcsak ő képregényhősszerű,
de az ellenfelei is a Marvel-főgonoszokra hajaznak.
Ezekben a filmekben már egészen abszurd tétre megy ki a játék.
Az a céljuk, hogy a végletekig elvigyék a Stallone-élményt
a Rocky-brand keretei között.
Ezeket a filmeket ő írja, ő rendezi, és ő bunyózik bennük.
Mindent ő csinál,
ami embert próbáló feladat ilyen akciódús filmeknél.
Dolph Lundgren brutális ütést vitt be nekem.
Éjjelre megdagadt a szívem,
mert az ütéstől nekicsapódott a mellkasomnak.
A vérnyomásom felszökött 260-ra,
és mindenki azt hitte, nekem már harangoznak.
Az intenzív osztályon tértem magamhoz, körülöttem apácák.
Na, gondoltam, nekem annyi.
Kilenc napot töltöttem kórházban.
A Rocky IV-ben reflektáltam erre.
Van, hogy padlóra küldenek,
és kegyelemdöfésért imádkozol, hogy ne kelljen tovább szenvedned,
de megszólal benned egy dacos kis hang: „Még egy menetet!”
Feszegetem a határaim. Már öt hátműtétem volt.
Már az első műtétből okulhattam volna.
De valószínűleg lesz egy következő is,
mert egyszerűen nem bírok leállni.
Ilyen vagyok. Nem tudom, miért.
Mindig elég zűrös volt az életem,
és sok szenvedésben volt részem.
Sok bántalmazásban.
Az apám katona volt, a lovasságnál szolgált.
Nem tudom, melyik seregben, de a mexikói határnál állomásoztak.
Ott tanult meg lovaspólózni.
Innen ered a szenvedélyem.
Megtanultam lovagolni, és pólóztam is,
ami komisz egy játék.
Sly kiváló pólójátékos lett.
Hatos-hetes hendikepet is elért volna,
ha apa nem szekálja annyit, amivel elvette a kedvét a pólótól.
Körülbelül 40 évesen vettem ismét ütőt a kezembe.
Gondoltam, megpróbálom újra. Mostanra már bizonyítottam.
Kiállok apám és a tízes hendikepű szupercsapata ellen
a világ legnagyobb pólópályáján a floridai Wellingtonban.
Sly Stallone magabiztosan üli meg a lovat és bánik az ütővel,
a világ és a pólóelit csodálatára.
Igazán jól játszottam.
Fej fej mellett lovagoltunk apámmal.
Egy nearside ütésre készültem.
Az apám a hátamra vágott az ütőjével.
De olyan erősen,
hogy leestem a lóról. A kamerák kereszttüzében.
Jó, hogy nem taposott össze a ló.
Valahogy feltápászkodtam.
Apám meg egyszerűen ellovagolt.
Ez életem egyik legizgalmasabb napja.
Végre professzionális pólót játszhattam a fiammal.
Remélem, feltűnt, hogy a játék egyetlen aljas húzását
egy apa követte el a fiával szemben.
Ott sokalltam be.
Soha többé nem pólóztam.
Mindent eladtam.
Az összes lovat, a farmot, a lószállítót.
Befejeztem.
Amikor megszületünk, olyanok vagyunk, mint a lágy agyag.
Ha egy durva kezű szobrász ügyetlenül bánik velünk,
eltorzul bennünk valami.
Ezek a hibák nem javíthatóak ki egykönnyen.
A személyiségünkké szilárdulnak.
Kevesen képesek megváltozni, mert kemény meló.
Azt hiszem, a Rocky V-tel
Sly emlékeztetni akarta magát a kezdetekre,
arra, hogy honnan jött.
Visszatért a gyökereihez,
de a végeredmény nem olyan lett, mint ahogy elképzelte.
A Rocky V-nél egy kérdés foglalkoztatott:
ha mindent elveszítenék,
ismét rajtvonalhoz állhatnék? Újrakezdhetném?
Segítség nélkül biztosan nem.
Rockynak már leáldozott.
Fontosabb neki Tommy, mint a családja,
mert tőle remél dicsőséget.
A Rocky V igen személyes film.
A fia, Sage is szerepel benne, őt is beleírta.
Meg akarta adni a fiának azt a lehetőséget, amit ő nem kapott meg.
Mi ihlette a jelenetet, amelyben azt mondja a fiad,
hogy a boksz fontosabb neked, mint ő?
Ezt a saját életedből merítetted?
Sajnos igen.
Azt mondtad, hogy én vagyok neked a legfontosabb.
Hazudtál nekem és anyának is!
Én sosem hazudtam neked. Tommynak szüksége volt rám.
Nekem is.
Sokszor beépítek a filmjeimbe
olyan mozzanatokat, amiket a való életben
sajnos elmulasztottam.
Így hát filmre viszem őket.
Kész varázslat.
Ha valamit át kell adnod, add a fiadnak, az ég szerelmére!
Amikor Rockytól kezd eltávolodni a fia, és idegösszeomlás kerülgeti…
„Én nem akartam ezt. Nem akartam, hogy ide süllyedjünk vissza.”
Adrian keményen odaszól neki.
„Mentsd meg a fiadat!”
Ezt a valóság ihlette.
Sajnos az ember sokszor minden mást a családja elé helyez,
aminek borzasztó következményei lehetnek.
Meggyőződéssel hiszem,
hogy a világhírnévvel járó hűhó és csinnadratta
mit sem érnek, ha az ember gyötrődik,
mert egyedül van, nincsenek mellette a szerettei.
A Rocky V talán túl személyes volt.
A közönség egyáltalán nem volt vevő rá.
Gyakran mondogatom,
hogy nem érdemes végignézni a sztáréletrajzokat.
Egy kaptafa mind: a sztár feljut a csúcsra,
a lába előtt hever a világ, majd…
jön a kötelező lejtmenet.
- Sly! - Sly!
Ha már az elején megmondják, hogy összesen 25 filmet készíthetek,
akkor nem így festene a munkásságom.
Átnyergeltél a bohózatokra, ami radikális váltást jelent.
A bohózat rég kiment a divatból.
Nem az a hagyományos vígjáték. Inkább bohóckodás.
És nagyon pörgős.
Amikor kiléptem a skatulyámból,
és készítettem egy bohózatot…
tátott szájjal szaladtam bele abba a bizonyos erdőbe.
Amíg az emberben van kísérletező kedv, új utakat keres.
Érthető, hogy Sly vígjátékokban is ki akarta próbálni magát.
Szerinted melyik filmed…
- A legsilányabb? - Aha.
Kapásból rávágom. Ez.
Az Állj, vagy lő a mamám!.
Mindkettőnket megkerestek a film szkriptjével.
Elolvastam, és nem éreztem a magaménak,
de még nem válaszoltam rá semmit.
A stúdió mégis azt mondta, hogy érdekel a szerep.
Slynak meg annyira piszkálta a csőrét, hogy én akarom a filmet,
hogy inkább lecsapott rá, és végül ő csinálta meg.
A többi már a múlté.
Olyan filmekben szerepelt, amelyek teljesen távol álltak tőle.
Hozza bennük azt az ízig-vérig Sylvester Stallone-i figurát,
de valahogy kilóg belőlük.
Egy ideig próbáltam kitörni a skatulyából.
És bár a vígjátékkészítés jó kaland volt,
végső soron zsákutcának és időpocsékolásnak bizonyult.
Az embereknek nem tetszett.
Azt kérdezték: „Miért nem azt csinálod, amiben jó vagy?
Térj vissza a gyökereidhez!”
Akkoriban eléggé egybites karaktereket játszattak velem.
Kevés beszéd,
sok akció.
Ez lett a védjegyem.
Sly ekkortájt tobzódott
a „kigyúrt, szófukar akcióhős”-szerepekben.
Egyik akciófilm követi a másikat. Ez börtönben játszódik, az egy vonaton.
Aztán eljött az a pont, amikor megcsömörlöttem az akciótól,
és kétségeim támadtak.
Már nem hús-vér karaktereket játszott, csak papírmasé figurákat.
Mígnem jött a Copland.
Már nem okozott örömet a munka.
A szerepeim már csak fizikális kihívással jártak,
zéró lélektani munkát igényeltek,
és minimális színészi játékot.
Éreztem, hogy most valami más kell.
Vissza kell térnem ahhoz, amit szeretek: a színészekkel való munkához.
Ekkor kerestek meg a Coplanddel.
Azt mondták, nehéz lesz,
mert egy teljesen más oldalról kell megmutatkoznom,
mint az elmúlt tíz évben. Például fel kellett szednem 30 kilót,
hogy egy szervilis, visszahúzódó, félénk karaktert játsszak.
Új oldalamról mutatkozhattam meg.
Felfedhettem, mi rejlik bennem.
Tehát komoly színészi feladatot vállaltál.
Fantasztikus színészekkel dolgozhattam együtt,
és felmérhettem, hogy helytállok-e mellettük.
- Moe, sajnálom, egyszerűen… - Ne haragudjon, hogy így magára törtem…
A De Niró-s jelenetre
20 évet vártam.
Mindenki valami nagyon durvára számított.
Most mi van? Eljön hozzám…
Felmondtam a szövegemet,
de úgy éreztem, Bobby valahogy visszafogja magát.
Azt akartam, hogy ne kíméljen.
Hogy akkora verbális pofont keverjen le nekem,
hogy egyszerűen…
Hogy átérezzem a karaktert.
Hogy lesújtva hagyjam el az irodát.
Úgy döntöttem, improvizálni fogok, hogy egy kicsit felpiszkáljam Bobbyt.
A jelenet zárómondatához értünk:
„Nem segíthetek többet.”
Bobby azt hitte, végeztünk, ennyi,
de én tovább szövegeltem: „Várjon!
Azt mondta, ha segítségre van szükségem, forduljak magához,
keressem fel…”
Mire Bobby: „Már késő. Téma lezárva.”
Erre én: „Nem. Megtettem, amire kért.
Követtem az utasításait.
Most meg azt mondja, nem számít?
Adjon egy esélyt! Hallgasson meg!”
Mire ő: „Kuss… maga süket barom!”
Figyeljen, maga süket barom! Adtam egy esélyt, amikor módomban állt.
Lehetett volna rendőr, de elcseszte!
Ez az, bazmeg! Kösz, Bobby!
De a Copland megbukott.
Nem lett siker.
Sly a maga visszafogott módján viszi a hátán a filmet.
A többieknek jutottak a nagy jelenetek.
Ő pedig nüanszokkal dolgozott, a karakter leheletfinom árnyalataival.
Bámulatos a visszafogottsága.
A játéka mélyről fakad.
Sajnálom, hogy James Mangold nem helyezett több bizalmat Slyba,
mert a karakteréből áradó bánat rendkívül sokrétű.
A film nem adott neki teret a kibontakozásra.
Nem kapott elég elismerést az alakításáért.
Ez frusztrálta.
Kezdtem kiábrándulni.
Gondoltam, talán ideje beletörődnöm abba, hogy már nem vagyok releváns.
Így megy ez. Hát nem?
Az ember nem maradhat örökre a csúcson.
Akkor értettem meg,
hogy a suszter maradjon a kaptafánál, egyvalamire specializálódjon.
Akárcsak a művészek.
Mark Rothkónak is megvan a maga stílusa,
és a rothkói stílusban ő a legjobb.
Azt mondják, legyünk sokoldalúak, próbáljuk ki magunkat mindenben,
de ez tévedés.
Mindenkinek vannak erősségei és gyengeségei.
Koncentráljunk az erősségeinkre!
Ilyen külsővel én sem leszek Shakespeare-színész.
Megteremtett két olyan karaktert, amelyekhez bármikor visszatérhet,
amikor a közönség kegyeire pályázik, vagy szeretne releváns lenni.
Ezt a szerepet tölti be nála Rocky és Rambo.
Bármikor előhúzhatja őket a tarsolyából, menedéket lelhet bennük.
Ha végigtekintek az életművemen,
a Rocky VI tölt el a legnagyobb büszkeséggel,
mivel az elődje, az ötödik film közel két évtizeddel előtte készült.
Azalatt felnőtt egy nemzedék, amelynek gőze sincs Rockyról.
Az a karakter nagyon sokat jelentett nekem és másoknak is,
és gyűlöltem volna, ha így ér véget a története.
Rengeteget dolgoztam a Rocky Balboán,
véget nem érően csiszoltam és finomhangoltam a forgatókönyvét.
A producer visszadobta. „Csak a holttestemen át!”
A stúdiók is ajtót mutattak nekem. „Rockynak leáldozott, ahogy neked is.”
Ez fájt. Senkinek sem kellett a film.
Kiröhögtek. Még a feleségem is próbált lebeszélni.
Ő sem értette, mi a célom vele. Ez már nem egy bokszfilm volt.
A Rocky Balboa azt vizsgálja, hogyan lépjünk tovább,
ha minden odalesz, amit szerettünk.
Ezt a veszteséget Adrian halála jelképezi.
Mintha malomkő nyomná az ember mellét.
Űr tátong bennünk,
és úgy érezzük, nincs tovább…
Rocky nem valósította meg az álmait. Nem szerette eléggé Adriant.
Nem tisztelte az embereket, semmiért sem adott hálát.
Rocky szavaival élve még van cucc a pincében.
Ez a megbánás.
Első kézből ismerem a megbánást. Erről szól a film.
Rocky bunyózik, hogy kiűzze magából a fájdalmat és a múltat.
Hogy őt idézzem: „Új pofonokat akarok a régiek helyett.”
Fizikai fájdalmat akar érezni,
hogy addig se marcangolja a bűntudat.
A jövőről beszélgettem a fiammal.
Mondtam neki, hogy senki sem győzheti le az időt.
Legfeljebb védekezhetünk.
Ez ihlette ezt a sort: „Senki nem tud olyan nagyot ütni, mint az élet.”
Forgatásnál hajlamos vagyok improvizálni.
Veszünk egy jelenetet, aztán a háromnegyedénél megállítanak:
„Ezt miért kellett beletenni? Előtte jobb volt.”
Ez az egy jelenet viszont mindig ugyanúgy sikerült.
Mert egyszerű.
Az üzenete egyértelmű.
Az egész nagyon visszafogott.
Régen elfértél a tenyeremen.
Azt mondtam rólad az anyádnak:
„Fantasztikus srác lesz belőle.
Olyan srác, amilyen még nem élt ezen a világon.”
A szeretet beszél belőle. Szereti a fiát.
Az élet nem csak móka és kacagás.
A világ egy aljas, undok hely,
és bármilyen kemény is vagy,
egyszer és mindenkorra térdre kényszerít, ha hagyod.
Senki nem tud olyan nagyot ütni, mint az élet.
De nem az számít, mekkorát ütsz.
Hanem hogy a pofonok ellenére állod-e a sarat.
Állni kell az ütéseket, és menni tovább.
Mindig is szerettem volna fogni az első Rocky-filmet,
és a hatodik mellé állítani,
hogy megmutassam, hogy repül az idő.
Negyvenéves korunkig felfelé ível az életünk, majd jön a lejtmenet.
A gyerekek elköltöznek,
a barátok szétszélednek, sokan meghalnak, a kesztyűt is szögre akasztjuk.
Vége. Minden elmúlik.
Elhangzik a filmben egy mondat:
„Örülök, hogy vagy nekem, így a te boldogságod az enyém is.”
Szerintem minden apa így érez a gyereke iránt.
Egyfajta halhatatlanságot biztosít neki.
Amíg a gyermeked él, az emléked is él.
Valami jót hoztál létre, legalábbis reméled.
A Rocky- és Rambo-franchise-okkal hatalmas sikert arattál,
de bizonyára időnként a szemedre hányják,
hogy túl idős vagy már ezekhez a szerepekhez,
és az ügynököd is csak a vállát vonogatja.
A negyedik negyed.
Oké, hallgassak rájuk, vagy döntsem el én, hogy mit érzek?
Még ég bennem a tűz?
Vagy ahogy Rocky mondaná, van még cucc a pincében?
Van bizony, de nyilván a koromhoz méltón kell bemutatnom.
Innen jött A feláldozhatók ötlete.
Elmentem egy rock and roll koncertre.
Mondom a nejemnek: „Még mindig jól nyomják az öregek.”
A nejem rám néz, mire én: „A java még hátravan.”
Bumm!
Megjelent egy csávó buggyos vászongatyában,
amit úgy szétseggelt, hogy az ülepe olyan volt, mint egy harmonika.
„Azt a kurva, ez zseniális!”
A hely dugig van, pedig a zenészek nem mai csirkék.
Mégis ezrek sereglettek ide,
hogy megnézzék a nagy öregeket,
és akkor belém nyilallt a felismerés:
„Én is megcsinálom ezt, akcióhősökkel.”
És úgy is lett.
Itt nemcsak Sylvester Stallone a „feláldozható”,
hanem az az egykor dicső veteráncsapat is, amelynek a tagja.
„Basszus!” Ez azért felcsigázza az emberek kíváncsiságát.
Hatalmas ötlet.
A 80-as, 90-es és 2000-es évek akcióhősei
egyetlen filmben.
Van valami figyelemre méltó az érett és tapasztalt Stallonéban.
Hogy még mindig életben van, és…
Kész csoda, hogy még él, nem?
Nem ritka, hogy egy akciószínész megsérül forgatás közben.
De Sly tényleg elment a falig.
Túlfeszítette a húrt.
A családom végig ott volt a forgatáson, és nagyon megviselte őket,
hogy olyan feszült és lerobbant vagyok.
Hörghurut, szájpenész, nyaktörés…
Kismillió bajom volt.
Nem élvezték túlzottan.
Éjjelente dolgozik. Nem alszik.
Most megint végiggürcöli az éjszakát, pedig haza kéne mennie, hogy megműthessék.
Az első Feláldozhatók forgatásából máig nem épültem fel teljesen.
Testileg úgy kikészített, hogy azóta sem vagyok a régi.
Már sosem leszek az.
Ha megkérdeznéd, megéri-e összetörnöm magam a nézők szeretetéért,
és egy gyerekhez hasonlítanál, aki buksisimogatást vár az apjától,
és elismerésre vágyik… a lényegre tapintanál.
Nagyon meghatározó számodra ez a film. Miért?
Mert az apámra emlékeztet.
Sosem hívtál. Nem mondtad a nevemet.
Mentem volna, csúsztam volna.
Bármire kész voltam.
Nem az én hibám. Nem érhet vád!
Ez a fantasztikus film
azt vizsgálja,
mi az, amire nekünk, embereknek a legnagyobb szükségünk van.
Szeretetre. Arra, hogy viszontszeressenek.
Nem vagytok az enyémek!
Nincs közünk egymáshoz!
Kitagadlak titeket!
Nem lesz a tiétek a koronám. Semmit sem hagyok rátok.
Vigyen el titeket a dögvész, és szülessenek halva a gyermekeitek!
Akinek hátat fordítanak,
az ki van éhezve a szeretetre.
Én sosem kaptam esélyt.
És a gyerekkorom…
Hát, nem volt a legjobb.
A filmjeim világában viszont
valószerűtlen dolgok is történnek.
Az esélytelen bokszoló bajnokká válik.
Szerencsés vagyok, hogy a bennem felgyülemlett keserűséget
ilyen módon kiadhatom magamból.
Bárcsak olyan apám lett volna, mint Rocky!
Nézd! Ideülsz, és videózhatod magad.
- Nofene! - Menő, mi?
Szóltam Slynak, hogy apa haldoklik.
Már rég nem beszéltek.
Szeretlek.
Vigyázz magadra!
- Jó. - Itt van Frank.
Elintéztem, hogy pár héttel a halála előtt találkozzanak.
Gyere ide, fiam!
Ez életem legszebb napja.
Szeretlek, apu.
Apa már a végét járta.
Rám nézett: „Hallod, Sly?”
„Igen, apa?” Mire ő:
„Meg kell tanulnod szeretni másokat, és megbocsátani nekik.”
Erre én: „Igen?
És erre most jöttél rá,
amikor fél lábbal a sírban vagy, baszki?”
Mire ő: „Igen. Jegyezd meg!” És elröhögte magát.
„Te rohadék!” – feleltem.
„A szeretetről prédikálsz nekem,
mintha a dögrováson megvilágosodtál volna?”
Erre ő: „Így van. Vésd az eszedbe a szavaimat, te szaros!”
Hát megköszöntem neki.
Ha a gyerekeimre gondolok, meghatódom.
De mindig ott a megbánás is.
Tudom…
hogy sokkal többet tanulhattam volna,
ha nem magammal vagyok elfoglalva,
hanem odafigyelek másokra.
Tépelődöm, hogy mit kellett volna tennem, amikor ennyi idősek voltak.
Most már ekkorák.
Annyi mindent elszúrtam! Egy hülye filmet forgattam ahelyett,
hogy velük lettem volna.
Sok örömet szereznek nekem, de fájdalmat is okoznak.
Sokféle érzelmet váltanak ki belőlem.
Megtanultam értékelni a családomat, mert majdnem elveszítettem őket.
Nagyon szeretem a gyerekeimet,
és meg kellett tanulnom jobban értékelni a rendelkezésemre álló időt…
Jézusom! Az idő kíméletlenül megy előre. Tényleg brutális.
Egyszer csak azon kapod magad, hogy szól a kaszás: „Ideje kicsekkolni.”
„Hisz még alig éltem!”
„Nem. Gyerünk!”
Most zsonglőrködni próbálok.
Tanulom a fortélyait. Mert…
Ott a család, az élet, a gyerekek, a feleségem…
A művészet… Minden. Ezek között lavírozok.
A mondás úgy tartja,
hogy a férfi apja a gyerek.
A gyerekeim, Rocky és Rambo
az apáimmá váltak.
Ők gondoskodnak rólam.
Csodálatos, hogy ezt a két karaktert játszhatom,
hiszen az élet teljes spektrumát lefedik.
Az egyik kitaszított,
magányos farkas, aki társtalanul sodródik,
míg a másik tele van életigenléssel,
szereti az embereket, és őt is viszontszeretik.
Mindkettejükkel tudok azonosulni.
A halál világában éltem.
Próbáltam hazatérni.
Rambót halálosan megsebesítik.
Hazamegy, és az apja hintaszékébe ül.
Érzi, ahogy kezd elszállni belőle az élet.
Utólag megbántam,
hogy így ment el ez a nagy harcos.
Amikor kihátrált a kamera, a szék már nem mozgott.
De CGI-jal megcsináltattam, hogy mégis ringatózzon.
Hogy Rambo még éljen.
Még ha nem is úgy forgattuk le.
Szerintem nagyon fontos,
hogy a hőseink ne a szemünk láttára haljanak meg.
Így valamiféle misztikum lengi őket körül.
Megértettem, hogy Rambónak sosem lesz otthona.
Ez az ő tragédiája.
Ha nincs otthonod,
nincs családod, nincs feleséged és gyerekeid, akikkel szerethetitek egymást,
akkor mit ér az egész?
Ezek csak mozgóképek,
vászonra vetett ábrándok.
A film nem élet.
A film műalkotás.
A képzelet szüleménye.
A család viszont valós.
Az valami eleven dolog, ami vérzik és fáj,
hát jól vigyázzunk rá!
De ha az embernek nincs, aki utat mutasson, és lépten-nyomon lebecsülik,
az belül ürességet érez.
Hatalmas űr tátong benne.
Én ezt az űrt a képzeletemmel próbálom kitölteni.
Reményt akarok nyújtani.
Az álomiparban utazom,
és gyűlölöm, ha nincs happy end. Bocs!
Na bumm!
A feliratot fordította: Somogyi Tímea