Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hogy megbántam-e bármit? A pokolba is, hát persze! De ez motivál arra, hogy
helyrehozzam a dolgokat. Én ezt a festésen és az íráson keresztül teszem, mivel ami
megtörtént, azt már nem tudom visszacsinálni. Az már a múlt. Ez a rohadt
dolog, amit időnek hívunk, csak úgy rohan! Mint amikor egy vonattal utazunk,
és minden ablak, mintha egy fotó lenne, elsuhan előttünk. Nem látjuk soha többé
azt a tájat. Ilyen az élet is. Felvillanó képek sorozata, ami hirtelen
véget ér.
Nagyon könnyű önelégültté válni. Azt éreztem, valami drasztikusat kell tennem,
mivel minden kezd kissé monotonná válni. Éreztem, hogy elsorvadok, kiszáradok, mint
egy öreg füge, ami leesett a fáról. Meddig élek még, 20 évig? Nem így akarom leélni,
ami hátra van. Azt mondtam magamnak: "Tényleg kell az adrenalin? Akkor lépj
le!” Így döntöttem a keletre költözés mellett. Azt hiszem, semmi sem inspirálóbb
annál, amikor valaki összegyúrja az egész múltját egy labdává és eldobja a fenébe!
Valójában kicsoda Sylvester Stallone? Művész, író, költő, előadó, hatalmas
sztár. Hogy jutottunk ide?
Sly olyan fickó, aki mindig a saját útját járja, és ha az az út nem létezik, akkor ő
kitapossa magának. Mindent magának köszönhet.
Látszólag nem tűnt nagy színésznek. Nem volt különleges karizmája, ő más miatt
tűnt ki. Színész lett, aki magának ír és rendez. Nem ő volt az első, de belőle lett
először szupersztár. Megértette, hogy az embereknek mire van szükségük.
Úgy beleéltem magam a Stallone-történetbe, mintha a sajátom lett
volna. A saját karrieremről álmodoztam közben.
Nincs senki, aki a karrierje során három franchise-ba is belekezdett volna. Emögött
zsenialitás rejlik.
Ez nem véletlenül alakult így.
Megmutatná a kazettákat, amiket talált?
Persze. Nézzük csak… Ez itt a New York Times-nál készült.
Megtenne nekem egy szívességet? Idézek egy sajtóközleményből, ön pedig folytassa
ott, ahol abbahagyom. Sylvester Stallone a zűrös New York-i Hell’s Kitchen negyedben
született 1946 forró nyarán.
Jézusom…
Nem gondoltam volna, hogy visszatérek ide még valaha. Hell’s Kitchen-ben születtem,
maga voltam New York.
65 Éve nem jártam erre.
Errefelé laktok?
Nem, a 45-ös utcán.
Én itt laktam.
-Éppen itt? Milyen volt akkoriban az élet? -Kemény volt. Pokoli, ahogy a nevében van.
Emlékszem, az ablakok mindig nyitva voltak. Sokat tanultunk az emberi
természetről, megfigyeltük az életet, mintha filmet néztünk volna. "Hé, mikor
jössz át?" "Holnap átmegyek." "Csukd be azt a rohadt ablakot." Ez így ment
oda-vissza.
Emlékszem, apám mindig nyakkendőt és pólót viselt, úgy nézett ki, mintha Arthur
Miller Pillantás a hídról című darabjából lépett volna elő.
Apám New Yorkba jött, itt találkozott anyámmal. Borbély volt, majd fodrász, a
hajápolással több pénzt lehetett keresni.
Apánk eléggé önfejű volt. Nem végzett sok iskolát. Bármilyen kisebb csipkelődéstől
elment az esze. Anyánk sem volt egyszerű eset. Ügyesen bánt a hajkefével, a hosszú
körmei sohasem törtek le, amikor ránk sózott. Azt mondogatta: “Gyere ide, te!”
Anyám dolgozott. Cigarettás lány volt a Billy Rose's Diamond Horseshoe-ban.
Elsősorban onnan jött a pénz. Apám azt mondta, hogy anyám egyszerűen félt a
gyerekvállalástól. 9 hónapos terhes létére folyamatosan buszozott, be is
indult a szülés. Valakinek volt annyi esze, hogy lesegítette a buszról, majd
bevitték egy jótékonysági kórterembe, ott jöttem világra. Egy baleset következtében
megbénult az összes ideg a szám baloldalán, ezért születtem félvigyorral.
Eléggé excentrikus, színes személyiség volt. Nagyon szókimondó és
kiszámíthatatlan.
Tudom, hogy örököltem egyfajta… vadságot az apámtól, ez nem kérdés.
Anyánk és apánk mintha óramű pontossággal működtek volna. Fent voltam az ágyban, és
csak hallgattam ahogy kiabálnak. Teljesen meg voltam rémülve, remegett az egész ház.
Mindketten teljesen el voltak foglalva a saját dolgaikkal, ránk csak legyintettek.
Az idő nagy részében egy panzióban laktam, az egész évet ott töltöttem. Soha
nem mentem haza, mert egyszerűen nem volt rám idejük. Mindketten dolgoztak. Az
emberek azt mondták: "Őrlődsz, mivel elhanyagoltak és nem neveltek rendesen".
Tudom, igen, ez igaz. Számomra a gondoskodás az idegenek tiszteletéből és
szeretetéből fakad. Nehéz betelni a közönség szeretetével, ami körülölel.
Kimeríthetetlen.
Jó lenne, ha túl tudnék lépni rajta, de egyszerűen nem megy.
A filmek számomra és számára is menekülést jelentettek.
Számtalan órát töltöttem a mozikban, és nem érdekelt, hogy mit játszottak. Akár
ötször-hatszor is megnéztem ugyanazt a filmet.
Ezt az életet akartam élni. Az idol, a nagyság, a kemény munka és a gonosz felett
aratott győzelem.
Mindig is hős akartam lenni. Az a fickó, aki megmenti a gyerekekkel teli buszt. Az
a srác, aki megmenti az embereket. Erre vágytam.
Sokszor egyedül maradtam a szüleim szobájában. Volt egy olcsó, 3 dolláros
Woolworth tükrük. Ott ültem, és egész nap a tükörben produkáltam magam. Utánoztam,
ahogy valaki énekelt, vagy szinkronizáltam. Volt, hogy elmentem
megnézni egy filmet, majd megpróbáltam eljátszani.
Az a pillanat kellett, amikor Herkules elszabadul, és lerántja a templom
oszlopait. Nevetségesen jóképű, megtermett, tökéletes férfi példakép.
Ekkor találtam meg az utamat.
Végre volt egy példaképem, akit bálványoztam.
Beteljesítem a végzetem!
Apám rájött, hogy New Yorkban nem fog boldogulni, ezért Marylandbe költöztünk.
Tönkrement a házasságuk. Anyám lelépett. Bíróságra került az ügy. Szörnyű volt. Én
anyámmal mentem Philadelphiába, a bátyám pedig apámmal maradt.
Vidéken voltunk, csak a tücskök ciripeltek, de voltak lovaink.
Valamiért már öt-hat éves koromban vonzódtam a lovakhoz. A lovaink nem voltak
valami jók, az volt, amire apámnak futotta, húsz dollárért, huszonötért vette
őket. Nem volt sok pénze, de valahogy bekerült egy pólócsapatba. A pólóban
mindenkinek gyönyörű lovai voltak, nagyszerű lószállítói, farmjai. Nekünk egy
szemétdombunk volt. A lovak nagy részének egészségügyi problémái voltak.
Eléggé alacsony szinten kezdtem pólózni, de szorgalmasan tanultam, és egyre jobb és
jobb lettem. Amikor 13 éves voltam, már feljutottam az országos ranglistára.
Az apámnak ez nem annyira tetszett. Az egyik meccsen éppen egy fonákütésre
készültem, nem csináltam semmit rosszul, de ő bekiabált: “Túl erősen húzod a
lovat!” Azt mondtam, “Tudom mit csinálok!” Erre ő: “Nem tudsz lovagolni!”
A lelátóról üvöltözött, amikor végül felhúztam a lovat, hogy felkészüljek egy
újabb dobásra. Ő bejött a pályára, megragadott a torkomnál fogva, a földre
dobott, fogta a lovat, és lesétált a pályáról.
Ott feküdtem, és azt gondoltam: "Soha többé nem akarok lovak közelébe kerülni."
Engem egy nagyon vehemens apa nevelt fel. Sosem volt idegen számomra a fájdalom. Ez
vezetett ahhoz a mentalitáshoz, hogy sohasem fogok megtörni. Akármi történjen
is, én nem törhetek meg.
Azt hiszem, apám féltékeny volt. A bátyám, ő egy problémás fickó volt.
Lógott, verekedésekbe keveredett. Nem volt jó tanuló, és minden iskolából kirúgták.
13 iskolába jártam 12 év alatt. Még katonai iskolába is beadtak.
Eléggé javíthatatlan volt, sokszor bajba keveredett. A Devereaux iskolába
járt, ahová hozzá hasonló, önfejű gyerekeket küldtek. Ott kezdte el
érdekelni a színészkedés, de csak akkor kezdett el komolyan foglalkozni a
dologgal, amikor főiskolára ment.
Volt egy válogatás, amire valamiért elmentem. Az ügynök halála című darabról
volt szó. Megkaptam a szerepet.
Amikor a színpadon álltam, egyáltalán nem voltam ideges. Uraltam a helyzetet,
természetesnek, könnyűnek éreztem az egészet.
Volt egy harvardi professzor a közönség soraiban, aki odajött, és azt mondta:
"Neked ezzel kellene foglalkoznod, színészetet kellene tanulnod. Megfogott
benned valami." Ez a pillanat megváltoztatta az életemet.
A Woodstock napján érkeztem New Yorkba. Ideje volt, hogy kezdjek magammal valamit.
Azt sem tudtam, hogy milyen a város, amiben élek. Nem voltam a részese.
Magányos farkasként próbáltam megtalálni az utamat.
Sokat csavarogtam az utcákon, tudom, hogy kell túlélni errefelé. Aludtam
buszmegállókban, pályaudvarokon és könyvtárakban, hóban, fagyban.
Folyton ügynökségekbe jártam, mindenhol próbálkoztam bekerülni valamibe. Beadtam a
fotómat, de mindig visszadobták.
A meghallgatásokon megkaptam, hogy: "Hát, lóg a szemed, ilyen vagy, olyan
vagy".
A legjobb szerepeim Broadway-en kívüli előadásokban voltak. Félmeztelenül kellett
ökörködnöm. Azt mondták, "Nos, ez nem fog működni, de talán statisztának jó leszel."
Ebbe belementem…, mivel, ha kaptam is szerepet, mindig gengsztert játszottam.
- Figyeljen már! - Bocsánat, nem láttam!
Nem adtak neki főszerepet. Vagy a műszakban dolgozott, vagy ő volt a
kellékes, de soha nem kapott megbecsülést.
Teljesen elszigetelődtem, magamba zárkóztam. John ugyanígy járt.
Sly azért kezdett el írni, mert nem kapta meg, amit akart, ezért megalkotta magának.
Ez nem olyan dolog, amiről érdemes álmodozni, ezt csinálni kell.
Azt gondoltam, hogy ez így nem jó. Nem akartam tovább játszani. Kitaláltam, hogy
forgatókönyvekben írom meg az frusztrációimat.
Jegyszedő lettem, így egész nap filmeket néztem.
Fogtam egy olcsó kis magnót, felvettem a párbeszédeket, és hazamentem,
és megpróbáltam átírni őket.
Szóval elkezdtem írni. Pár év alatt elkészült 15 forgatókönyvem.
John-nal elzárkóztunk a külvilág nyüzsgésétől. Saját anyagot akartunk írni
és gyártani. Minden péntek, szombat és vasárnap bezárkóztunk egy üveg borral. Nem
mentünk bárba, étterembe vagy klubba. Ekkor kezdődött el igazán az írás.
Beszélgettünk vágyakról, álmokról, de filmekről is. Ha kellett betörtünk,
beosontunk valahogyan minden New York-i moziba. Soha nem vettünk jegyet.
Nem gondoltunk a kudarcra. Soha nem került szóba, hogy mi van, ha nem
sikerül? Ennyire elszántak, hajthatatlanok és elkötelezettek voltunk a
koncepcióink mellett. Annyira furcsák voltunk, hogy kellett legyen számunkra
hely. Meg kellett teremtenünk magunknak a lehetőséget.
Ezért csináltuk meg a Lovak című filmet.
Egy cowboy és egy indián 100 évvel felakasztásuk után felkelnek a sírjukból.
Marylandbe mentünk, fegyvereket béreltünk, és kocsikra lövöldöztünk. Azt gondoltam:
"Mi vagyok én, őrült?"
Az apja seriffként éledt újra, aki a nyomunkra akart bukkanni.
Apám is szerepel a filmben, ő lövi le őket.
Egy kicsit túlzottan élvezte a részt, amikor megöl minket. Azt mondta: “Lelőlek,
és megint meg akarom tenni!” Azt kérdeztem: “Ez már személyes ügy? Amolyan
bibliai?”
Mivel nem volt pénzük hangra, némafilm született. Kérdeztem is: “Egy némafilmből
akartok kasszasikert 1971-ben?”
Nem számít, hogy megcsinálták-e már korábban, a legfontosabb, hogy letett
valamit az asztalra.
A középiskolában én voltam a mintapéldánya annak, hogy hogyan nem
szabad írni. Folyton kihívtak a táblához. Nem akartam kimenni, de senki
más sem akart.
Az elutasítás az én motivációm. Egy kihívás. Elfogadod az ő értékelésüket
rólad, vagy magadat fogod értékelni?
Sly mindig is színész akart lenni, de mindig írnia kellett. Színész akart lenni,
és szüksége volt valakire, aki szerepet ad neki.
Nem válogatták be semmibe, így kitalált magának szerepeket, mert semmire
nem tartották megfelelőnek.
Már feladtam a színészkedést, de John Herzfeld megkért, hogy segítsek neki egy
meghallgatáson. A nézőtéren ült egy srác, aki később megírta és megrendezte a Lordok
Bandáját.
Ez volt a kezdet. Jókor kellett lennem jó helyen.
Sly-t a Lordok Bandája forgatásán ismertem meg.
Igazán furcsa pár voltunk. Ő a zsidó értelmiségi, a Borostyán Ligás, én meg…
én…. az vagyok, aki vagyok. Ki sem lehetne találni ennél jobb kulturális ellentétet.
Elvitt a Lexington Avenue-n lévő lakásába, ahol a hatalmas kutyájával
lakott, és ahol feketére festette az ablakokat, hogy tudjon írni.
Olvastam a forgatókönyvet, ami eléggé egysíkú volt, ezért azt kértem, hogy hadd
legyek önmagam, például amikor a lány mögött ülök. Azt kérdezi: "Mr. Rosiello,
mit csinál?" Erre én: "Én semmit, egyszerűen belesüt a nap a szemembe, nem
látok". Egy pillanattal később közel csúszok a lányhoz, és átkarolom. A tanár
rám szól: "Mr. Rosiello!" Erre én: "Nem tudom, mi ez! Mintha a nap állandóan
követne." Mindenféle hülyeséget csináltam, és rájöttem, hogy nem zavar senkit, ezért
kitaláltam, hogy az egész film alatt azt fogok mondani, amit akarok.
Sly folyton átírta a forgatókönyvet, mindig kijavította a jeleneteket,
amelyekben szerepelt.
Stallone hangját A lordok bandájában hallottuk először. Szerintem a 70-es évek
egyik legjobb filmjelenete az, amikor rábeszéli a menyasszonya, Maria Smith,
hogy vegyen neki egy eljegyzési gyűrűt, amit ez a hülyegyerek nem engedhet meg
magának.
Látod azt a lányt, aki most ment ki?
Ha még egyszer megmutatsz neki egy 1600 dolláros gyűrűt,
Tudod, mi lesz a sírkövedre írva?
Stanley érdekes karakter abban a filmben, de nem feltétlenül kedveljük, hiszen egy
tuskó. Abban a jelenetben azonban beleszeretünk, mert látszik, hogy mennyire
szereti Franny-t. Ez az első találkozásunk Stallone beszédstílusának
zeneiségével, valódi hangjával.
Ekkor már tudtam, hogy a sorsom az íráson múlik, mert nehezen kaptam
szerepeket. Mindig bűnözőt játszottam. Ezzel nem volt gond, de volt egy másik
oldalam is, egy gyengéd, kedves oldalam. Tudtam, hogy ha ezt a kettőt összeraknám,
abból valami nagyszerű alakulna ki. Erre a Rocky előtt nem volt lehetőségem, de
annak az előfutára a Stanley Rosiello volt a Lordok bandájában. Egy kemény gazember,
bőrdzsekivel, zsíros hajjal, cigarettával, aki mégis kedvelhető.
Egymást követték a dolgok. Ha nem kaptam volna meg a szerepet, és nem kapok
jó kritikákat, akkor nem kerestem volna elég pénzt ahhoz, hogy megtegyem a 11
napos autóutat Hollywoodba.
Az egyetlen ember, akit Los Angelesben ismertem, Henry Winkler volt, aki akkor
már nagy sztár volt.
A kocsim úgy robbant le a Hollywood és a Vine sarkán, mintha a sors akarta volna.
Henry volt az első ember, akit felhívtam.
"Hé, el kell jönnöd értem. Lerobbant a kocsim. Itt vagyok a Sunset Boulevard
közepén." Azt mondtam, "Mindjárt ott leszek." Elmentem érte, és elhoztam a
hatalmas kutyájával együtt. Az autó tele volt ruhákkal, bőröndökkel.
Nyilván nem lakhattam nála… ott volt a felesége és a kutyája. Három éjszakát
töltöttem egy motelben, aztán találtam egy lepukkant szemétdombot a völgyben, egy
utcányira a Balboa Boulevardtól.
Bemutattak Gene Kirkwoodnak, aki a stúdiót vezette. Beszélgettünk, majd
elmondtam neki a Rocky ötletét, amit kidolgoztunk. A körülmények meglehetősen
szokatlanok voltak, mivel nagyon kevés tapasztalatom volt. A hibáim szerencsés
láncolata lehetett… Semmilyen nem volt…
Kicsit leegyszerűsítettem a dolgokat.
Tulajdonképpen egy színészi meghallgatáson voltam ott, és a dolgok nem
mentek túl jól.
Kifelé menet még visszaszóltam az ajtóból. Azt mondtam, "Ó, egyébként, írok
is néha." Erre ő: "Tényleg? Akkor gyere vissza."
Elkezdtem írni. Az aljas utcákat vettem a történet alapjául. Egy behajtóról akartam
írni, valami zord, utcai történetet képzeltem el. A kutyám ott ült mellettem,
én meg csak szívtam a cigarettákat, kortyoltam a kávékat, a dolog pedig
kezdett összeállni. Úgy éreztem, hogy működni fog. De ekkor még… Rocky
személyiségét körbe lengte a bűnözés világa. Akkoriban egy barátom, egy nő
gépelte a szöveget, aki sírva fakadt: “Utálom Rocky-t! Utálom! Kegyetlen, bántja
az embereket, megveri őket!” Azt mondtam: “Mi lenne, ha megtehetné, de nem
tenné meg? Ez lenne a munkája, de nem végezné el? Mi lenne, ha lenne egy
barátnője?” Erre ő: “Igen, ez tetszik” Szóval fogtam magam és elkezdtem újraírni.
Barátnője lett, ez szép, de már nem volt bunyós. Nem volt története. Egy egyszerű,
lecsúszott fickó lett.
Egy csöves. Igen, egy csavargó. Aztán eszembe jutott A rakparton című film, és
Terry Malloy. Bumm! Aztán az Aljas utcák. Bumm. A saját képemre formáltam.
Aztán minden összeállt, amikor bunyós lett belőle.
106 Dollárom volt, a lakbér 300 volt. Elég nagy slamasztikába kerültem. Hallottam a
farkast az ajtóban. Három nap alatt írtam meg. Aztán persze átnéztem, és vagy
100-szor újraírtam bizonyos részeit. Hiszek benne, hogy amikor írok, nem kell
aggódnom a hibák miatt. Tudom, hogy talán 90 százaléka a szövegnek értéktelen, de
számomra maga az ötlet legfontosabb. A producerek azt mondták: "Szeretnénk Ryan
O'Neal-t szerepeltetni, vagy Burt Reynolds." Erre én: "Nem, én ezt magamnak
írom."
Tetszett nekik a forgatókönyv, de nem önt akarták a főszerepre, és ezért pénzt
-is felajánlottak. -Igen, 265 ezer dollárt. Pontosan. Tudtam,
hogy ha eladom akár ötszázezerért, miután az a pénz elfogy, az
-egészet nagyon meg fogom bánni. -Hogy ne szerepeljen?
Melyik jobb: Abban az illúzióban élni, hogy talán van remény arra, hogy
nagyszerűvé váljunk, vagy az, hogy élünk a lehetőséggel, amit esetleg elszúrunk, és
kudarcot vallunk?
Úgy gondolom, hogy a könnyebb út az, ha megragadunk az illúzióban, és azt mondjuk:
"Ha lett volna esélyem, mindenkin felülkerekedtem volna!".
Amikor először léptem ki a lakókocsiból Philadelphia hideg utcáira, tudtam, hogy
ez az igazság pillanata. Azt kérdezték: "Sylvester, készen állsz?" Erre én: "Nem,
de Rocky igen."
Valami rendkívüli dolog történt. Éreztük, hogy ez tényleg megvalósul.
Az összes színész, akit eredetileg akartam, kiesett, de tökéletes
színészekkel helyettesítettük őket.
Apollo Creed. Csak egy ember tudta megcsinálni. Megvolt hozzá a hangja, a
mérete, az arroganciája. Eleinte Ken Nortont akartuk, de két nappal előtte
kiesett. Azt gondoltam “Ó apám!”
Tényleg hiszek az isteni beavatkozásban.
Talia Shire-t szintén az utolsó pillanatban választottuk, mert nem
találtuk a megfelelő személyt.
Bejött, és amint kinyílt az ajtó, mintha fény gyúlt volna. Odamentem hozzá, láttam
a fekete haját, és a szemeit, amikkel valahogy így nézelődött. Azt gondoltam:
"Imádom ezt a lányt. Imádom ezt a karaktert, ezt a valamit, ami itt áll
előttem." Nem voltak kérdéseim. Nem kellett olvasnia sem. Ő volt az. Ez utána
mindenkivel hasonlóan zajlott.
A Rocky semmiképpen sem egy bunyós történet. Egyszerű jellemrajz egy
férfiról, akinek cinikusnak kellene lennie, de nem az. A dolog, amit mindennél
jobban akar az, hogy ne egyedül öregedjen meg. Szerelmi történet. Mondd ki! Mondd
már!
Az a fiatal srác nem tudott eljutni a szeretetig. Nem tudta kimondani.
Tényleg nem, igaza van. Nem tudtam kimondani.
Adrian megszólalt a korcsolyás jelenet előtt:
„Képzeld, 300 statiszta kiesett.” Erre én: "Hányan vannak?" Erre ő: "Egy sem." Erre
én: "És mennyi időnk van?" Erre ő: "Talán két óra."
És azt gondoltam: "Talán jobb is így!”
Rocky jó megfigyelő, olyan dolgokat lát, amiket más nem. Érdekelte a nő.
A sebezhetőséget, a kötődést, az átalakulást vizsgálta. Egy karaktert
először fel kell építeni, hogy aztán elérjük vele a célunkat.
Tudod, hogy kezdtem el bokszolni?
Nem.
Az öregem sosem volt okos.
“Fiam, nem vagy sok ésszel megáldva, ezért inkább testedet használd.
Hát így lettem bokszoló. Érted, amit mondok?
Mi az, miért nevetsz?
Mert anyám éppen az ellenkezőjét mondta.
Hogy hogy az ellenkezőjét mondta?
Azt mondta a tested nem sokat ér, használd inkább az eszed.
Ezt mondta?
Adrian rendkívüli volt. Megtestesítette a nőt, akit elnyomtak és
eldobtak.
Rocky a szabadság és a szépség pillanataiba emelné fel Adriant.
És szeretetbe.
Talia bokszfilmből szerelmi történetté emelte a filmet, mivel a barátja
történetesen bokszoló volt. Végre volt valami, amiért harcolhatott, és ez nem a
pénz volt, hanem a büszkeség. "Azt akarom, hogy büszke legyél. Azt akarom,
hogy azt mondd: “ez az én pasim". És ezért mondta a végén, hogy "Nem akarok
csöves lenni, az sem érdekel, ha péppé vernek. Azt akarom, hogy büszke legyél
rám."
Az a fontos, hogy végigcsináljam.
Ezt szerettem a karakterben. Valahogy mindig magába zárkózott. Soha nem osztotta
meg a bánatát vagy csalódottságát senkivel. Csak magával. Csak akkor engedte
ki magából, amikor Mickey elhagyta a lakást.
Elgondolkodtam a jeleneten, majd azt mondtam: "John, tegyél meg nekem egy
szívességet. Hagyd a kamerákat forogni, lássuk, hátha Rocky össze tudja foglalni
az életét két percben."
Amikor először csináltam nagyszerűen sikerült. Egy srác azt kérdezte: "Ó, ezt
már venni kellett volna?” Nekem sem tűnt fel, hogy nem vettük. Ez egy improvizáció
volt, és azt éreztem, nem fogom tudni újra megcsinálni. Csak abban a pillanatban
működött, azokkal az energiákkal. Azt gondoltam: "A fenébe is, elölről kell
kezdenem. Mit fogok csinálni?" Aztán az apámra gondoltam.
Én leszek a menedzsered!
Szóval nem forogtunk amikor a legjobban csináltam.
De az megfizethetetlen, amit én tudok átadni neked, rengeteget szenvedtem.
Amikor megismételtük, az apámra kellett gondolnom.
De ha segítség kellett…
Mondom, ha segítség kellett, miért nem szóltál, miért nem szóltál akkor?
Szóltam, de maga nem figyelt rám!
Mikor a dialógust megírtam, egyetlen sor volt, de rájöttem, hogy beszélnem kell
magamról. Magamról, Rocky szerepében. Épp 30 éves lettem, és azt éreztem, hogy már
túl vagyok a fénykoromon. Ha apám most felajánlaná a segítségét, és kapnék egy
lehetőséget, biztosan pofára esnék. Felrobbannék, mint a filmben. "Miért nem
voltál itt, mikor kellettél volna?”
Ha ki tudom fejezni a frusztrációmat, és hangot tudok adni neki, akkor az, volt egy
olyan furcsa érzésem, több millió ember t fog megérinteni. Olyanok, akiket figyelmen
kívül hagytak, elhanyagoltak.
Az első sorban akar ülni? Igen? Segíteni akar nekem?
Nem tudtam volna ezt valakinek az arcába mondani. Rendkívül tiszteletlen lett
volna, így nem akartam párbeszédet.
Mindenki azt fogja feltételezni, hogy ennek az öregembernek vége, és akkor bumm,
kinyílik az ajtó. Bill Conti bejön a végszóra, és felcsillan a remény.
Megtörténik, amire mindenki vágyott, akit valaha is elhanyagoltak, vagy akitől
megtagadták a lehetőséget. Gyerünk, gyere csak vissza.
Ó, Istenem. Ebben a moziban mutatták be a Rocky-t. Ugyanabban a moziban, ahol
jegyszedő voltam. Az első kritika, amit New Yorkból kaptunk Vincent Canby-től,
eléggé lesújtó volt.
A Rocky-t öt nappal a bemutató előtt vetítettük. Délutáni matinéelőadás volt.
Ott ültem vele, mikor hirtelen azt mondta: "Ó, a francba!"
Húsz perc elteltével a közönség háromnegyede eltűnt.
Láttam a stúdió vezetőit… Egyre mélyebbre süllyedtem a székemben.
Ritkán látni ennyire csüggedt tekintetet. Azt gondolta, hogy hatalmas
durranás lesz.
Így amikor eljött a bemutató napja nem szárnyalt az önbizalmam. Itt volt a Rocky
premierje. Emlékszem, ott álltam az utca túloldalán egy esőkabátban. Az öcsém azt
mondta: "Ez vagy életed legjobb, vagy legrosszabb napja lesz." Egyetértettem
vele.
Ezek után nem lett volna második esély.
Amikor mindenki bement, én hátra mentem, és csak álltam. Majdnem olyan volt, mint
egy mozdulatlan festmény. Senki sem mozdult. Mindenki figyelt minden szóra.
Kész, legyökereztek.
Amikor Rocky leütötte Apollót, az egész moziterem felkapta a fejét, és a
producerek is felfigyeltek. "Szent szar." A nézők úgy viselkedtek, mintha egy valódi
sporteseményen lettek volna. Elmosódtak a határok.
Hallani lehetett az utcán a belülről érkező éljenzést.
Azt hittük, hogy Rocky-nak semmi esélye nem lesz Creed ellen, így az a
fajta izgalom, ami akkor tört ki, amikor Apollo az első körben a földre került,
szinte hallatlan volt.
Senki nem emlékszik arra, hogy Rocky veszít. A film úgy van megtervezve, hogy
úgy érezzük, ő nyert.
Jellegzetes pillanat volt ez, hiszen a közönség reagált a képernyőn látható
drámára.
A film első helyen nyitott. Mindenki arról beszélt, hogy "Ennek a filmnek szíve van.
Érzelmes. Megríkatott. Megihletett."
Ez a megelevenedett tündérmese, beindította a közönséget.
Valami varázslatos történt.
Ez az utolsó kép róla a sztárság előtt.
Innentől nem volt egyetlen privát pillanatom sem.
És itt jön maga Rocky, Sylvester Stallone!
Szó szerint, ez a pillanat teljesen és végérvényesen átformálta az életemet,
egycsapásra.
A győztes a Rocky.
A Rocky sztárja, Sylvester "Sly" Stallone.
Kérem, üdvözöljék Sylvester Stallone-t.
Elismerték színészként, íróként, és vizionáriusként. Sztár lett belőle.
Innentől kezdve nem tudott semmit sem rosszul csinálni.
Néha széttép az a gondolat, hogy miről is szól ez az egész, és hogy megéri-e
csinálni? Ilyenkor hátradőlök, összeszedem a gondolataimat, és már csak a
tükörbe kell néznem. Ekkor látom, hogy gyakorlatilag az élő megtestesítője vagyok
annak, ami Rockyval történt.
Egy héten belül olyan dolgokat mondtak rólam, amiknek tudom, hogy soha nem tudnék
megfelelni, és olyanokat is, amik kissé dühítőek voltak.
Először egy rádióműsorban hallottam Rockyról. "Időnként felbukkan egy új
színész, aki a legtöbbet emlegetett szenzációk közé kerül a filmszakmában.
Mint Marlon Brando, Al Pacino, vagy Robert De Niro… Akiről idén mindenki
beszélni fog nem más, mint Sylvester Stallone." Ki a tököm az a Sylvester
Stallone?” Aztán megláttam a tévében. Stanley a Lordok bandájából?! Ő a
legnagyobb színész Robert De Niro és Marlon Brando óta?! Hát, oké!
Eléggé merész volt öntől, hogy bevállalta a főszerepet, hiszen azelőtt csak kisebb
szerepei voltak.
Igen. Az addigi szerepeimet már megemlíteni is nagyvonalú gesztus… Úgy
voltam vele, hogy ha már ebbe a szakmába kerülök, legalább elmondhassam, hogy "Hát,
megpróbáltam". Maximum egy jó kis családi film lesz belőle, amit a szüleim
is élveznének.
Néhány hónappal azután, hogy megjelent a Rocky, felhívott Sly apja, hogy átjöhet-e
hozzám. Azt mondta van egy forgatókönyve, és hogy meg van az igazi
Rocky.
Nem értettem. Azt mondta, hogy megírta a valódi Rocky-t.
Erre én: Írtál egy bunyós filmet? Add oda Sly-nak.” “Nem, azt akarom, hogy te olvasd
el.” “Nem, Frank. Miért nem adod Sly-nak? Egyébként is, ez a zsáner már el
van intézve.”
Még mindig versenyben volt a fiával.
Írt egy Sonny című filmet. Rocky fiáról szólt volna. Erre Sly azt mondta: "Ezt nem
teheted, apa, a Rocky az én szerzeményem.”
Apám féltékeny volt. Azt mondtam: “Mégis mire vagy féltékeny? Szétdolgozta a
seggét, és te nem segítettél neki.”
A siker nagy pusztítást tud végezni egy családban. Tudtomon kívül a karrierem
hirtelen félbeszakadt, amikor a Rocky megjelent. Rocky testvére lettem.
Nehéz volt neki. Az öcsém nagyon kreatív, és eléggé megrázta őt a sikerem.
Senki nem gondolta volna, hogy egy ikon lesz belőle.
Amint elérkezel az álmodhoz, rájössz, hogy ez nem az, amire számítottál. Az
álmok nem válnak valóra, legalább is nem úgy, ahogy elképzeljük őket. Egy kicsit
olyanok, mint egy viharfront, amivel folyamatosan harcban áll az ember.
Csalódottságot érzel. Azt hiszed, ha egyszer feljutsz a hegycsúcsra, csak a
végtelen égbolt vár majd. Ez nem így van. A levegő vékonyabb, bizonytalanabb. Ott
nem sok ember van, elég magányos odafent lenni. Felérni a csúcsra nem olyan, mint
amilyennek látszik.
Azt hiszem, amikor Stallone a Rockyval híressé vált, nem számított arra, hogy a
hírnévvel a valóságban hátrányok is járnak.
-Íme a Dinah Show Hollywoodból! -Nem számított arra, hogy az emberek
elvárják majd, hogy újra bizonyítson.
Önöket is várjuk szeretettel a partiba, Sylvester Stallone-val.
Ez második filmje, mindenki arra kíváncsi, hogy Sylvester Stallone mivel rukkol elő.
A siker egyszeri fellángolás volt csupán?
Rögtön a Rocky után valami olyasmit építettek belőlem, ami talán nagyobb volt,
mint kellett volna. Azonnal elkezdték megkérdőjelezni a képességeimet. Aztán
jött az Ö.K.Ö.L, ami nagyon távol állt a Rocky-tól.
Egy film, amely az amerikai munkásmozgalommal, egy erős kamionos
szakszervezet koncepciójával foglalkozik. Egy fantasztikus odüsszeia.
A Rocky utáni korszakban Stallone egyszerre próbálta megismételni a sikert,
és elválasztani magát, mint színészt, Rocky karakterétől.
Stallone akkoriban hatalmas sztár volt. Az első dolog, amit tenni akart,
hogy átírja a filmet.
Szerintem a forgatásain felmerülő problémák nagy része ahhoz volt köthető,
hogy volt érzéke ahhoz, hogy eldöntse, mi működik egy filmben, ami ellentétben állt
a stúdiók véleményével.
Az egy óriási probléma volt, hogy Sly nem akart meghalni a film végén.
Valamit nagyon elrontott. A végén megölte a hőst, és hagyta, hogy a gonosz
győzedelmeskedjen, amit nem lehet megtenni. Ez a valóságban sokszor
előfordul, de ha az emberek jó pénzt fizetnek a moziért, szeretik, ha a jó
-győz. -Az Ö.K.Ö.L. népszerűsítése végett Sly
adott egy nagy Playboy-interjút, amiben
azt fejtegette, hogy a bukás, mint olyan, számára nem egy lehetséges jövőkép.
A hibái ellenére sok csodálatra méltó dolgot találtam az Ö.K.Ö.L.-ben, de sok
kritikus volt, aki nem értett velem egyet.
Magamra vettem, amikor elkezdték az Ö.K.Ö.L.-t szemétnek nevezni. Nem azért
dolgoztam ilyen keményen, hogy néhány ember 500 szóban teljesen lejárassa minden
erőfeszítésemet. Szívesen megbeszélnék velük egy találkozót egy sikátorban.
A Rocky sikere és a Ö.K.Ö.L. hibái együttesen inspirálták Stallonét, hogy
saját filmet készítsen, amit ő ír, rendez, és amiben szerepel is.
Az Édenkert a sikátorban című filmet 1972-ben írtam, de senki nem akart
hozzányúlni, mivel túl furcsa volt, így végül megírtam a Rockyt. Aztán eljött az
idő, amikor meg akartam csinálni az Édenkertet, ami szintén a ringben
játszódott. Úgy gondoltam, hogy nem lesz olyan komoly, mint a Rocky, inkább
karneválszerű lesz, és az eső, a színek, a karakterek majd túlmutatnak egy átlagos
birkózómérkőzésen.
Akkoriban fiatal srác voltam, aki megpróbált valami okosat, szórakoztatót
csinálni. Nem igazán kutattam eleget, és rájöttem, hogy ez egy nagyon szűk réteg
filmje. Nem eléggé széleskörű, és furcsa. 1946-ban játszódik, furcsa a zene, furcsa
minden. Egy katasztrófa várt rám, ami be is következett.
Nem számított arra, hogy a Ö.K.Ö.L. megbukik, és arra sem, hogy a Rocky-ért
rajongó kritikusok gonoszul az Édenkert ellen fordulnak. Nem kezelte jól
a helyzetet. Elkezdett kiabálni, és bunyóra hívta a kritikusokat.
Vannak napok, amikor reggel felébredek, és azt érzem, hogy menni fog, de olyan napok
is vannak, amikor azt érzem, vakon repülök. Ez olyan, mintha bunyóba mennék,
és azt mondanám, hogy nem tudom nyerni fogok-e. Megtanultam, hogy ez majd
elmúlik. Ki kell tartani. A szorongásos rohamok, ez a félelem, ez mind az élet
része. A félelem teszi érdekessé.
Rocky karakterének sikertörténete feltűnően hasonlít a főszereplő, Sylvester
Stallone történetéhez. Stallone íróként, rendezőként és főszereplőként éppen a
Rocky 2. részének utolsó simításait végzi. Nem érez aggodalmat a
folytatásfilmek örökös veszélyei miatt, sőt, magabiztos.
John Avildsen-t megrészegítette a Rocky sikere. Elment a playboy villába, ivott,
drogozott, ez a siker árnyoldala. Ez nem az az idealista fickó volt, akit
megismertem, aki mindig nyomja és nyomja, és mindenkit magával visz. Nem tetszett
neki a Rocky 2 forgatókönyve, így én rendeztem a filmet.
Nem tudom…
Mondjon valamit, Rocky.
Most valahogy nem jut eszembe semmi.
Menjenek hátrébb!
A Rocky és a Rocky 2 többek között azért volt olyan erős, mert Stallone képes volt
elmesélni a történetét. Mind Rockyban, mind Apollo Creedben a saját
élettörténetét látjuk. Creed a házában toporog, és gyűlölködő leveleket olvas a
feleségének. Ez valószínűleg Sylvester Stallone, aki a kúriájában toporogva
olvassa Pauline Kael kritikáját az Édenkert-ről.
A történet bizonyos értelemben jobb, mint az első, mert sokkal jobban azonosítható
témákkal foglalkozik. Rocky magányos volt. Most másfajta felelősséget visel.
Olyan problémákkal küzd, amelyekkel a nézők közül mindenki tud azonosulni, aki
már volt házas, vagy gondolkodik rajta.
Senki sem gondol a Rockyra úgy, mint egy családi filmre, pedig a középpontjában a
Rocky és Adrian közötti viszony áll. Huzavona a kapcsolat és a családalapítás,
valamint a munka között, amit el kell végeznie.
Mikor értél haza? Azt hittem dolgozol…
Nem, már nem dolgozom, tudod, ma elbocsátottak.
Nos, feladod a sorsodat egy ígéretért, amit korábban tettél?
Mit akarsz tenni?
Arra gondoltam, hogy bunyózni kéne.
Van más megoldás nem kell többé bokszolnod.
Én bokszoló vagyok, nem túl jó, de bokszoló.
A szavadat adtad, hogy nem bokszolsz többet…
A legmélyebb pontján látjuk őt. Egy szörnyű kis pincében, ott van egy lámpa
alatt. Van valami ebben a fickóban, aki arra hivatott, hogy tegyen valamit, de
rossz okokból visszatartják. Végül azt mondja: "Soha nem kértem, hogy ne legyél
nő. Kérlek, ne kérd, hogy ne legyek férfi. Nem tudok." Majd, hogy: "Szeretem
ezt a nőt, de ő nem fogja szeretni azt, amivé válok, ha próbálkozni sem vagyok
hajlandó".
A Rocky 2 sikere az egekbe szökött. Csaknem megduplázta az első film
bevételét. Hatalmas durranás volt az egész világon mindenhol. Ekkor az emberek
már tényleg rászálltak. Sly nagyon gyorsan kapaszkodott fel a showbiznisz
ranglétráján. Azt gondolom, hogy nagyon kevés színésznek van meg a fegyelme a
produceri és rendezői munkához is. Ez olyan dolog, amivel a nap 24 órájában, a
hét minden napján foglalkozni kell.
A filmkészítést megértem és elfogadom, de megtanultam, hogy hatalmas ára van. Amikor
egy filmkészítő igazán elmerül a munkában, színészkedik, ír, rendez, és
producerkedik egy időben, akkor nincs ideje másra, a családnak csak morzsák
jutnak az életéből. Ez a valóság, amikor otthon van, szinte nincs is jelen. Ez egy
szörnyű dilemma.
Amikor fiatal vagy, azt gondolod, hogy meg kell töltened a házat művészettel,
élettel. Most már tele van, a gyerekek elköltöztek, és maradt ez a nagy, üres
valami.
Nem szolgál többé inspirációs forrásként. Nem azért költözöm el, mert
egy másik gyönyörű panorámára vágyom. Bármikor, amikor megváltoztatod azt a
paradigmát, amihez hozzászoktál, szó szerint újraindítod az életet, a
változást.
Nagyon nehéz folytatásfilmet csinálni. Egyre nehezebb. Fárasztó, az emberek
állandóan okoskodnak, aztán jönnek a kritikák. Azt gondolod: "Tényleg megéri ez
a sok fájdalom?"
Minden film egyre nehezebbé válik, mivel nincs meg benne a koplaló művész
frissessége.
A Rocky 3 előtt félelem alakult ki bennem. Talán már nem az vagyok, aki
voltam. Talán szerencse volt. Hogy nincs benne szenvedély, csak egy jó üzlet, jó
pénz. Ilyenkor kezdesz védetté válni. Az ügynökségek tudják mit kell tenned
"Csináld meg a filmet. Biztonságos." Egy idő után rájössz, hogy semmi jót nem
teszel, mert másokra hallgatsz.
A Rocky 3 is jó példa erre.
Van autónk, van pénzünk! Mindenünk megvan, kivéve az igazságot. Mi az igazság?!
Félek! Érted? Hallani akarod, ahogy kimondom?! Le akarsz rombolni?
Micsoda? Soha, egy harcos sem fogja azt mondani, hogy "félek, gyáva vagyok". Aztán
Adrian megfordítja a dolgot. "Én is félek, ezzel nincsen semmi baj.”
És ebből aztán jöhet a bátorság. Talán az a bátorság, hogy ne tegye meg azokat a
dolgokat, amiket mindenki mond, a menedzser, az emberek, akik irányítják.
Talán a bátorság más. Mi a helyzet azzal, hogy hosszú távra tervezünk?
Azt mondta: "Sly, miért nem lépsz egyet hátra, és figyelsz egy kicsit magadra?
Csak bízz az ösztöneidben." Őrült ötleteim voltak. Mr. T-t akartam bevetni,
a Survivor-tól akartam az Eye of the Tiger-t című számot. Hulk Hogant is meg
akartam szerezni. Mindenre azt válaszolták: "Ez nevetséges." Erre én:
"Tudom. Nevetséges, de teátrális. Érdekes, és különleges."
Egy gép vagyok. Csak hajtok folyamatosan. Próbálom túltenni magam a
bizonytalanságomon. Közömbössé váltam a kudarc veszélye iránt, mert tudom, hogy
bármi is történik, még ha nem is lesz bona fide siker, jót tesz, ha legalább tovább
hajtom magam. Az út 90%-a viharos és csúnya, de ahhoz, hogy eljuss a sikerhez,
végig kell menni rajta. Lehet, hogy oda sem érsz, de az is jobb, mint a semmi.
Folyton alkotni akar. Soha nem dől hátra. Nem akarja azt mondani, hogy "megbántam,
megtehettem volna vagy hogy bárcsak megtettem volna".
Mindig tudta, hogy mit akar csinálni. Ez nem volt véletlen. Az, hogy akcióhőssé
vált, az viszont igen.
Az eredeti Rambo egy mániákus gyilkos volt. A háború kegyetlen áldozata, aki
összetörve tért vissza. Semmi olyat nem tehetett, amivel visszaszerezhette volna
az amerikaiak kegyeit. Azt gondoltam, hogy ha már belekeveredek ebbe, akkor
újraírom, és azt akarom, hogy a végsőkig menjen.
Van benne egyfajta vadság, ami még engem is megdöbbentett. Csak ez az eltorzult
arc, és a végtelen düh.
Nem kell messzire mennem, hogy rájöjjek, ez honnan jött. Apám maga volt Rambo. Soha
semmit sem rendezett szóban. Általában fizikai ultimátum volt. Abból, ahogy a
villát forgatta, amikor evett…
Már tudtad, hogy meg fogod kapni.
Nem szórakozol ezzel a fickóval. Ez a tekintet, egyszerűen genetika.
Lehetőséget láttam arra, hogy megcsináljam az első tiszta akciófilmet, ami szerintem
azért sikerült, mivel ez a film rendkívül mozgalmas. Annyi mozgás van benne, hogy a
párbeszédeket nem is a főszereplő irányítja.
Könnyű volt azonosulni ezzel a magányos, elhagyatott figurával. Bármit játszott, az
mélyen belülről jött, sokkal mélyebbről, mint ami a szövegkönyvben
szerepel.
Jól meg tudja írni a párbeszédeket, szellemesek és ritmusosak,
de közben az improvizációra hajaznak.
Sly egyedülálló tehetséggel használja a szavakat. Egyszerűek. Igazak. A dolgok
mögött, amiket ír és mond, szándék van.
Elkezdtem utána olvasni a veteránoknak, a történeteiknek, a helyzetüknek, és a
traumáiknak. Arra gondoltam, hogy összerakok néhány részletet 20 különböző
fickó életéből, és összekeverem őket… Rambo évek óta nem beszélt, szóval nem
jött ki belőle semmi összefüggő. Csak a rohanás, csak az öntisztitás. Emlékszem,
hallottam történeteket erről a fickóról, aki Saigonba ment egy
cipőtisztító dobozzal. "Ragyogj, kérlek, ragyogj!"
Mondom nem kell, de ez csak mondja.
Elmegyek, hogy hozzak sört, és a dobozban meg bomba van.
Elmegyek, hogy hozzak sört, de a dobozban meg bomba van. Kinyitja a dobozt, és az
egész teste szétterül a kurva placcon. „Hol van a lábam?!”
Nem bírom leszedni.
Minden tiszta vér, meg minden, próbálom össszetapasztani valahogy,
A belei meg csak jönnek kifelé. És senki sem segít!
Hol a toszban vannak a lábaim? Ezt a szart nem lehet kitalálni.
Ilyet nem lehet fejből leírni. Eltartott egy darabig, amíg tényleg magamba szívtam
ezeket a történeteket, és bele tudtam önteni Rambo-ba ezt a fajta őrült
monológizálást, ami benne sem volt a forgatókönyvben.
Olvastam David Morrell eredeti könyvét. A könyv lényege az, hogy ha az ember fogja
ezt a szuperfegyveres gyilkológépet, akkor a háború végeztével nem is olyan könnyű a
csak úgy kikapcsolva tartani őt. Ez az egész koncepció el van dobva az Első
vérben. Az, hogy Rambo nem gyilkolta meg a csapatot, Stallone ötlete volt.
A legvégén, ahogy eredetileg a forgatókönyvben szerepelt, Trautman
ezredes lelő, és lassított felvételen meghalok. Azt mondtam a rendezőnek: "Ez
nem jó." Nem akarom, hogy mindenki, aki vietnami veterán volt, lássa ezt a filmet,
amiben engem lelőnek, és rájöjjön: "Ó, szóval egyáltalán nincs remény számomra.
Semmi." És elmentem. Azt üvöltötték, hogy ha nem jövök vissza, az szerződésszegés.
Las Vegasban vetítették. Nagyon rosszul szerepelt. Azért tették be azt a lezárást,
amit látnak, mert akkoriban havonta 20.000 veterán lett öngyilkos, és én azt
mondtam, hogy nem akarok ennek a részese lenni. Nem akarok, és nem is
fogok.
A 80-as évek közepe táján találtam ki Rambót, és ez a karakter elindított
valamit.
Az első dolog, ami eszembe jut, a fizikum. Azt hiszem, Stallone-t az tette tökéletes
80-as évekbeli sztárrá, hogy abban az évtizedben minden a túlzásokról szólt.
De a teste, és a káosz, amit képes okozni, a vérontás, amit képes előidézni…
Az emberek szerették nézni, ahogyan hajtja magát.
Az emberek imádták, még akkor is, amikor már-már önparódia lett belőle, mert mindig
felülmúlta önmagát.
Arnold Schwarzenegger volt az egyetlen vetélytársa.
Sly a Rambóval hirtelen belépett a ligámba. Egyszer csak izmos lett, és
mindenki a testéről beszélt. Ez természetesen versenyt teremtett.
Akkoriban olyanok voltunk, mint a kisgyerekek. Ki használ nagyobb késeket,
ki használja a legnagyobb fegyvereket és ki tartja őket egy kézzel? Kinek van több
izma, kinek van szebb izomzata, kinek van kevesebb testzsírja? Hülye dolgok, amik
miatt harcoltunk. Most visszanézünk és nevetünk az egészen. Megtanultuk, hogy
milyen hatása van annak, hogy vannak izmaink. A hatás az, hogy az emberek
kétszer annyit költenek. Ez az, ami az akciófilmeknek egy teljesen új lendületet,
egy teljesen új lökést adott.
Nagyon elkötelezett voltam amellett, hogy ez a műfaj jövedelmező legyen, és bejárja
a világot.
Ez megtörtént.
Stallone-ban van valami ellenállhatatlan.
Esélytelenből lett bajnok. Világhírű lett, és vagyonos emberré vált.
Stallone tudja, hogy azért jutott el oda, ahol most van, mert tudja, hogy kell
nagyot dobni.
Mindig Sly nyomában voltam, egy lépéssel le voltam maradva. Ő mindig
nagyobb bevételt ért el, aztán egy évvel később én is ugyanazt produkáltam,
de addigra ő megint felülmúlta magát. Egyre feljebb és feljebb került. Ekkor már
nem tudott leállni. Nem csak színész vagy rendező volt, hanem egy erővé vált
Hollywoodban.
A rajongói mindig azt mondják, hogy vagy Rocky-nak vagy Rambó-nak kell lennie. Ez
frusztrálja önt, mint színészt?
Ez kétélű. Frusztráló, de ha nem egy, hanem több karaktert találsz, akikkel
annyira tudsz azonosulni, akiket annyira átölelsz, hogy rájössz, elértél valamit,
az eléggé szokatlan érzés.
Mindig is hittem a folytatásfilmekben, mert egy történetet nem mindig lehet két
óra alatt elmesélni. Ha a közönségnek tetszik, akkor miért ne?
Mindig mondom, hogy ne nézzék le a folytatásokat, mert tízszer nehezebb
kitalálni valamit, ami képes fenntartani az érdeklődést, a feszültséget
és a varázslatot.
A Rocky 3-ban és a Rocky 4-ben, a karakter már kevésbé követi Stallone valós
történetét, és inkább képregényfiguraként funkcionál. Nem csak hogy képregényhős,
konkrétan képregényes gonosztevőkkel küzd, mintha a Marvel Comics lapjairól
lenne kitépve.
A filmben a tét abszurditása veszi át a hatalmat. A cél az, hogy a nézők a Rocky
márka zárt dobozában az ultra Stallone-élményt élvezhessék.
Harcol, rendez és ír. Mindent ő csinál, ami nagyon nehéz egy ennyire fizikális
filmben.
Dolph Lundgren porrá zúzott engem.
Aznap este a szívem elkezdett bedagadni, ami akkor történik, amikor a
szív a mellkasba ütközik. A vérnyomásom 260-ra emelkedett, és azt hitték, hogy
aznap este az angyalokkal fogok beszélgetni.
A következő dolog, amire emlékszem, hogy az intenzíven vagyok, ápolók között. Azt
gondoltam, „Nos, lement a függöny”. Dolph Lundgren kilenc napra kórházba juttatott.
Ezt a Rocky 4-ben foglaltam össze. Amikor a földre kerülsz, imádkozol, hogy valaki
kiüssön, csak hogy ne szenvedj tovább. De van egy kis belső hang, ami azt mondja,
hogy kell még egy menet.
Nem állok le. Ezért volt öt hátműtétem. Tudom, tudom. Az első után tudnom kellett
volna, hogy tilos újra belevágni. Valószínűleg egy újabb műtét lesz a vége.
Azt mondom, hogy soha többé nem csinálom, de mégis megteszem.
Mindig is zűrzavaros közegben éltem, körülvett a fizikalitás… Azt hiszem,
nevezhetjük erőszaknak is.
Apám a hadseregben szolgált, a lovasságnál. Nem tudom, milyen
hadseregben, de a második világháborúban volt egy lovasság a mexikói határ mentén.
Megtanult pólózni, és én is sok időt töltöttem lovakkal, egy ideig játszottam
is, és ez egy aljas játék.
Sly kiváló pólós lett, és akár hat-hét gólos játékos is lehetett volna, ha apám
nem fenyegeti meg, és emiatt nem hagyja abba a játékot.
Körülbelül 40 éves koromban kezdtem újra játszani. Azt mondtam: "Oké, hadd
csináljam rendesen. Most már megcsináltam, apa." Apámnak egy
szupercsapatot fogok kiállítani tíz gólos játékosokkal, és egymás ellen fogunk
játszani a Wellingtonban, a világ első számú pályáján.
Sly Stallone megmutatja a világnak, hogy milyen jól bánik a lóval és a bottal, hogy
lenyűgözze a pólós elitet.
Egészen jól játszottam. Az apámmal fej fej mellett haladtunk. Egy ütésre készültem.
Az apám fogta magát és hátba vágott.
Nagyon erősen rám csapott. A földre kerültem. A ló egyenesen átsétált
fölöttem, nem tudom, hogy' nem ölt meg. Felálltam, és csak nyögni tudtam.
Ő meg csak úgy ellovagolt.
A mai nap volt életem egyik legizgalmasabb napja.
Végre együtt játszhattunk a fiammal egy pólómeccsen, ami ilyen minőségire
-sikerült. -Az egyetlen övön aluli húzás a meccsen
Az apától a fiú felé történt.
Ennyi volt. Attól a pillanattól kezdve soha többé nem pólóztam. Mindent eladtam.
Minden lovat, a farmot, a teherautót, ez volt a vége.
Amikor megszületünk, puha agyag vagyunk. Egy nehézkezű szobrász úgy dönt,
hogy kiformál minket, és ez lesz a formánk. Ilyenek vagyunk, és ezeket a
torzulásokat nem lehet kijavítani. Ez az, ami a személyiséget kialakítja. Ezt nem
sok ember tudja leküzdeni. Ehhez munka kell.
Azt hiszem, a Rocky 5-ben azt akarta elérni, hogy soha ne veszítse el azt, aki
volt, és azt, hogy honnan jött. Vissza akart térni a gyökereihez, de ez nem úgy
sikerült, ahogyan remélte.
A Rocky 5 idején az érdekelt, hogy ha mindent elveszítenék, vajon vissza
tudnék-e térni és újrakezdeni mindent? Segítség nélkül nem.
Rájöttem, hogy végeztem. Ezért volt Tommy fontosabb, mint a saját családom, mert ő
újra dicsőséget hozott nekem. Ez már majdnem túl személyes volt.
A fiát, Sage-et beleírta a filmbe. Meg akarta adni neki a lehetőséget, amit
Slynak nagyon nehéz volt megszereznie.
Hogyan írta meg a jelenetet a fiával? Azt mondja: "Beszálltál a bokszba, és nem
érdekellek." Ez saját tapasztalataiból származik?
Sajnos igen.
Azt mondtad, én leszek az első! Hazudtál nekem és hazudtál anyának is!
Soha nem hazudtam neked. Tommy-nak szüksége volt rám!
Nekem is!
Gyakran próbálok olyasmit választani, amit a való életben is szívesen csináltam
volna, de a valóságban nem voltam rá képes. Így aztán elég gyakran a vászon
varázslatában élem ki az ilyesmit.
Van egy monológja, amikor elveszítem a fiamat és idegösszeomlást kapok. "Nem
akartam ezt! Csak vissza akarok térni oda, ahonnan elindultunk!" Rám zúdítja az
egészet. "Mentsd meg a fiadat." Sajnos sok minden igaz belőle. Amikor az ember a
családja elé helyez dolgokat, a következmények elég radikálisak és
pusztítóak lehetnek.
Megpróbáltam átadni a hitemet, a filozófiámat, hogy a pompa, a fanfár, a
nemzetközi elismerés semmit sem jelent, ha nem tudsz aludni éjszaka, ha nincs
melletted egy hús-vér család.
A Rocky 5 talán túl személyes volt. Egyszerűen nem jött be a közönségnek.
Azt szoktam mondani az embereknek, hogy soha ne nézzék meg egy sztárról szóló
életrajz második felét, mert az mindig arról szól, hogy itt van a csúcson, és a
kezében van a világ. Aztán, nos, eljön a bukás.
Ha tudtam volna, hogy egész életemben 25 filmet kell csinálnom, és kész… Máshogy
döntöttem volna.
Most egy bohózatot készít, ez 180 fokos fordulat.
A bohózat egy halott művészeti ág. A bohózat nem is komédia. Csak egy kis
kuncogás az egész. Ha tényleg átlépsz a korlátaidon, és bohózatot csinálsz, akkor
magadnak csinálod a bajt.
Sly terjeszkedni akart. Számára természetes volt, hogy úgy érezte,
vígjátékokkal akar foglalkozni.
-Melyik állt a legtávolabb… -Tőlem? Nem kérdés, ez
itt. Állj, vagy lő a mamám!
A forgatókönyvet felajánlották mindkettőnk ügynökének. Amikor elolvastam,
azt gondoltam, hogy ezt nem hiszem, hogy el tudnám adni, de nem mondtam el a nekik.
Aztán felhívták, a stúdiót, hogy Arnold megcsinálja. Sly annyira megörült, hogy
belementem, hogy aztán elkötelezte magát a film mellett, és megcsinálta. A többi már
történelem.
Olyan filmeket készített, amelyeknek nem volt értelme, vagy legalábbis nem úgy
tűnt. Ezek olyan filmek voltak, amelyekben bár magát tudta adni, a
környezet nem volt számára megfelelő.
Nem igazán tudom elhatárolni magam attól, ami vagyok, bár egy ideig próbálkoztam. A
vígjátékokat csinálni egyfajta kaland volt, de felesleges erőfeszítés. Jobb
dolgokat is csinálhattam volna az időmmel. Az emberek kiábrándultak belőlem. Ekkor,
mondhatni, visszatértem a gyökereimhez. Aztán úgy tekintettek rám,
mint egy egyszótagos színészre, minél kevesebbet beszéltem annál inkább nőtt a
sikerem.
Tényleg olyan lett, mint egy nagydarab akciófigura, aki egyáltalán nem beszél.
Akciófilmek főszerepét játszotta, van ami börtönben játszódik, van ami például egy
vonaton…
Annyira akcióközpontúak lettek a filmek, hogy azt sem tudtam mit csinálok…
A karaktere már nem volt annyira karakter, inkább csak a főszereplő, de ez
a Cop Land-el megváltozott.
Már nem éreztem semmi örömet. Úgy éreztem, hogy a kihívások pusztán fizikai
kihívások voltak, és semmi közük nem volt már a karaktermunkához, ahol teljesen
attól függsz, hogy hogyan játszol. Ezért azt gondoltam: "Egy kicsit abba kell
hagynom ezt az egészet. Meg kell próbálnom visszatérni ahhoz, amit a
legjobban élvezek, a többi színésszel való interakcióhoz.” Aztán amikor a
Miramax jött a Cop Land-el, azt gondoltam, hogy ez nehéz lesz, mert teljesen le kell
mondanom arról, amit az elmúlt 10 évben csináltam. Fel kell szednem 30 kilót.
Alázatosnak, hízelgőnek, félénknek kell lennem. Itt az ideje, hogy kiforduljak
magamból. Szó szerint meg kell mutatnom, hogy mi rejlik a belsőmben.
-Itt az esély, hogy komolyan vegyék? -Lehetőségem volt nagyszerű színészekkel
dolgozni, és szerettem volna megnézni, hogy megállom-e a helyemet.
Elnézést, hogy csak így berontottam…
A jelenetemre Robert De Niro-val 20 éve vártam. Mindenki azt hitte, hogy szörnyű
lesz, vérfürdőre számítottak.
Mondtam a szövegemet, és úgy éreztem, hogy Bobby nem ad nekem eleget magából.
Tényleg azt akartam, hogy beleálljon a karakterembe. Tényleg azt akartam, hogy
csapjon arcon a játéka annyira, hogy tényleg úgy érezzem, hogy egyesültem a
karakteremmel. Hogy ebből a szobából megsemmisülten kell kisétálnom.
Kitaláltam, hogy eltérek a szövegtől. Megpróbálok a bőre alá férkőzni. Csináltuk
a jelenetet, és eljutottunk az utolsó sorig: "Nem tudok segíteni neked." Tudtam,
hogy azt gondolja: "Oké, ennyi volt." Én meg: "Várj, egy percet. Azt mondtad, ha
segítségre van szükségem, itt leszel. Feljöhetek hozzád." Erre ő: "Hé, hé, vége
van. Ennyi volt." "Nem, még nincs vége. Megtettem, amit akartál. Pontosan azt
tettem, amit kértél, és most azt mondod, hogy ez már nem számít? Csak adj
egy esélyt!" Erre ő: "Fogd be, te süket fasz!"
Figyelj ide, te süket fasz,
Felajánlottam neked egy esélyt, hogy zsaru legyél, és te elszúrtad!
Ez az! Köszi Bobby!
Sajnos nem volt nagy a siker.
Ő viszi a filmet, de a karakter fizikalitásán keresztül. Mindenki másnak
ott a csillogás, a nagy monológok. Az egész az ő jellemének apró részleteitől
függ.
Valami van abban, ahogy Stallone visszafogottan viselkedik, a játéka nagyon
mélyről jön.
Bárcsak jobban bízott volna James Mangold abban, amit Stallone csinál, mert
ez a szomorúság okkal volt ott. Szerintem a film egy kicsit cserbenhagyta
őt.
Nem kapta meg azt az elismerést, amit megérdemelt volna ezért és ez frusztrálta
őt.
Kezdtem kiábrándulni magamból. Azt gondoltam, "Talán ez egy természetes
folyamat a bukás felé. Talán ez az utam, nem lehet mindenki örökké a
csúcson."
Ekkor jöttem rá, hogy fontos, hogy a saját területeden maradj, hogy szakemberré
válj. Mint egy festőnek, neked is megvan a stílusod. Rothko vagy, és senki nem tud
úgy Rothkót festeni, mint ő maga.
Mindenki azt mondja: "A teljes skálát le tudjuk fedni. Bármi lehet belőlünk." Nem,
ez nem igaz. Vannak bizonyos nyilvánvaló gyengeségeid és erősségeid. Ne próbálj
Shakespeare-t játszani, ha úgy nézel ki, mint én.
Van ez a két karaktere, akikhez mindig visszatérhet, hogy megkapja a rajongást, a
legitimitás érzését, amit úgy érzi, hogy elveszített. Ezt bármikor visszakaphatja,
ha Rockyt vagy Rambót játssza. Ők mindig ott lesznek számára, hozzájuk bármikor
visszatérhet.
Beszéljünk a Rocky 6-ról. Erre a filmre vagyok a legbüszkébb az egész
karrieremből. A Rocky 5 után 19 évvel játszódik. Rocky kihagyott egy egész
generációt, akik felnőttek, és fogalmuk sincs arról, hogy ki ő. Ez a karakter
sokat jelentett nekem és sok más embernek is, és az, hogy a története ilyen komor
hangnemben zárult felemésztett engem. Szóval végtelen órákat töltöttem írással,
javítással. Rocky visszatér. Felhívtam a producert, aki azt mondta: "Csak a
holttestünkön át.” A stúdiók vezetői is elutasították. "A Rockynak vége, lejárt
lemez." Brutális volt. Senki sem akarta megcsinálni. A feleségem is azt mondta:
"Kérlek, ne menj bele." Nem igazán értették, hogy mire akartam kilyukadni.
Nem bokszfilmet akartam csinálni. Inkább egy filmet arról, hogy hogyan kell
továbblépni, mikor az, akit a legjobban szeretsz, elhagyott téged.
Ennek a szimbóluma, hogy Adrian nincs többé. Hogy van egy szörnyű érzés a
gyomrodban, egy szörnyű hiány, amiből nem tudsz továbblépni… Egyszerűen nem érted el
azt, amiről azt hitted, hogy el kellett volna érned. Soha nem szeretted eléggé,
soha nem adtad meg neki a tiszteletet, hogy soha nem mondtál köszönetet. A
pincében hagytad ezeket a dolgokat. Ez a megbánás. "Ember, ebből nekem is van
bőven." És erről szól a film. Harcol, hogy megtisztítsa magát a fájdalomtól, a
múlttól. Azt mondja, idézem: "A régi fájdalmat új fájdalommal akarom
helyettesíteni", vagyis ha behúznának egyet… Talán elfelejteném a pincében
hagyott dolgokat.
Beszéltem a fiamnak arról, hogy miről szól a jövő. Azt gondoltam: "Az élet
verhetetlen, nem lehet legyőzni. Csak védekezni tudsz." Ez ihlette a sort:
"Senki nem tud olyan nagyot ütni, mint az élet.”
Szokásom hozzáfűzni szavakat a szöveghez. Éppen egy jelenetet csináltunk,
a háromnegyedénél jártunk, amikor megkérdezték: "Miért tetted hozzá azt a
szót? Azelőtt minden rendben volt. Ez volt az egyetlen felvétel, ahol végig
következetes voltál”. Egyszerű. A mondanivaló olyan csupasz legyen,
amennyire csak lehet. És kicsit sem hisztérikus.
Régen elfértél a tenyeremen. Azt mondtam rólad az anyádnak,
A legeslegjobb srác lesz belőle, olyan, amilyen még nem élt ezen a világon.
Látjuk, hogy szeretetből beszél. Szereti ezt a gyereket.
Ez egy kegyetlen hely, és bármilyen tökös vagy, térdre kényszerítenek, ha hagyod,
És soha nem engednek felállni.
Senki nem tud olyan nagyot ütni, mint az élet.
De nem az számít mekkorát ütsz, hanem, hogy mennyi ütést állsz ki,
Mikor talpon kell maradni. Bírni kell a pofont, és muszáj menni tovább!
Mindig is szerettem volna a Rocky 1-et és ezt a filmet összerakni, és megmutatni,
milyen gyorsan telik az élet. Az élet 40 éves korunkig összeadás, utána pedig
kivonás. A gyerekeid elköltöznek, a barátaid tovább állnak, néhányan
meghalnak, a munkád megszűnik. Sok a veszteség.
A filmben van egy mondat: "Annyira örülök, hogy megszületett, mert most már
az ő szemein keresztül látom a világot". Ez az, amit az apák a gyerekeiktől várnak.
Ez a halhatatlanság egy szelete. Amíg ő él, az emléked is élni fog, tudod, hogy
valamit jól csináltál.
Volt egy sikeres Rocky-sorozata és egy sikeres Rambo-sorozata, de ezek után a
sikerek után egy bizonyos ponton az emberek azt mondták: "Nos, talán már túl
öreg ezekhez a szerepekhez, az ügynöke sem tud már segíteni.”
Ez a negyedik válaszút. Hallgassak rájuk? Vagy valami mást tegyek? Még mindig
versenyképesnek érzem magam? Van egy, ahogy Rocky mondaná, cucc a pincében?”
"Igen, de a koromnak megfelelően kell csinálnom." Ekkor találtam ki a
Feláldozhatók-at.
Elmentem egy rock and roll találkozóra.
Azt mondtam a feleségemnek: "Istenem, ezek a srácok nagyszerűek", ő meg csak nézett.
Kijön ez a fickó, Dockersben, bő vászonnadrágban, amin olyan sokáig ült,
hogy a hátulja olyan volt, mint egy kibaszott harmonika. Szent szar, ez
zseniális. A hely tele volt. A színpadon mindenki kész volt… De az tény, hogy több
ezer ember jött el, hogy lássa ezt a hajdani nagyokból álló csapatot. Éreztem,
hogy van benne valami.
Ezt kell csinálnunk az akciófilmes srácokkal.
És ez eseményt csinált belőle, ellentétben azzal, hogy "Stallone a
Feláldozhatók-ban…, maga feláldozható". Nem, ő is csupán része ennek az egykor
nagyszerű csoportnak. "A francba. Pusztán csak morbid kíváncsiságból, ezt meg kell
néznem."
Milyen nagyszerű koncepció. Itt vannak ezek az akcióhősök a 80-as, 90-es és a
2000-es évekből. Mindenki egy fazékban.
Van valami abban, hogy Stallone ebben a korban elfogadja a tényt, hogy ilyen
sokáig túlélt. Úgy értem, nem tudom, hogy még mindig életben kellene-e lennie? Nem
tudom.
Nem ritka, hogy egy akcióhős megsérül a forgatáson, de szerintem egyértelmű, hogy
Sly a végletekig vitte a dolgot. Szerintem ez már túl sok volt.
Mivel a családom az egész idő alatt ott volt, nehéz volt nekik, mert annyira
stresszes voltam, megvertek, hörghurutom lett, szájpenészem, nyaktörésem, és ez
ment, és ment, és ment tovább. Ők nem igazán élvezték.
Éjszakánként dolgozik. Egyáltalán nem aludt, és most megint egész éjjel
dolgoznia kell. Ha hazamegyünk, megoperálják.
Őszintén szólva, soha nem hevertem ki teljesen a Feláldozhatók 1-et. Rendkívül
megviselte a testemet. Soha nem állt helyre. Soha. És azt kérdezték: "Tényleg
megérte? Mindezt az emberek elismeréséért?” „Ez olyan, mintha egy
gyereknek szüksége lenne arra, hogy az apja megveregesse a fejét." Ez igaz…
Ez a film sokáig megmaradt önben. Miért van ez így?
Ez a film apámra emlékeztet.
Soha nem hívtál fel. Soha nem mondtad ki a nevem.
Sétáltam volna, kúsztam volna. Bármit megtettem volna.
Nem az én hibám. Engem ne hibáztass!
Ez egy… Egy rendkívül különleges film, ami arról szól, hogy mi áll a szükségletek, a
legalapvetőbb belső emberi szükségletek középpontjában. A szeretet. A viszonzott
szeretet.
Nem vagy az enyém! Semmi közöd hozzám!
Kitagadlak téged! Egyikőtök sem kapja mega királyságomat!
Nem hagyok nektek semmit, csak a pestist kívánom nektek!
Minden gyermeked haljon meg!
Amikor elutasítanak, a szeretet egy hatalmas, erőteljes ajzószer.
Gyerekkoromban nem igazán kaptam esélyt. Minden olyan… Hm… Rossz volt. Szóval az
én világomban, a Stallone-filmek világában megtörténhet az, ami normális esetben nem
történne meg. Hogy ebből a lúzer bunyósból győztes lesz.
Megáldottak azzal a képességgel, hogy ezt a keserűséget arra fordítsam, amire
szeretném, arra amit szerettem volna, hogy megtörténjen. Bár olyan apám lenne, mint
Rocky-nak volt. Nézd, le tudod filmezni magadat.
Nézzenek oda…
Azt mondtam: "Tudod, apa haldoklik. Meg fog halni, és te már nagyon régóta nem
-beszéltél vele." -Szeretlek!
Vigyázz magadra, apa!
Néhány héttel az apánk halála előtt elintéztem, hogy vele lehessen.
Gyere ide fiam! Ez életem legjobb napja.
Szeretlek, apa!
A halálos ágyán fekve azt mondta: "Tudod, Sly." Erre én: "Igen, apa?" "Meg kellene
tanulnod szeretni, és megbocsátani az embereknek."
Azt mondtam: "Tényleg? Ez most jutott eszedbe, talán egy kibaszott angyal súgta
a füledbe?” "Igen, meg kéne tanulnod…" Nevetni kezdett. Azt mondtam: "Te
szemétláda. Most meg azt mondod, hogy legyek kedves? Most jött volna el a
megvilágosodás, kifelé menet?". Erre ő: "Igen, így volt. Csak emlékezz ezekre a
szavakra, te kis szemétláda."
A gyerekeim… Hát, tudod, nagyon elérzékenyülök emiatt. Mindig ott van a
megbánás. Sokkal többet tanulhattam volna tőlük, ha nem vagyok ennyire önző és
magamnak való ember, és nem másokkal foglalkozom állandóan. Az ember arra
gondol, hogy mit kellett volna tennie ebben a korban. Mikor ennyi idős voltam,
vajon mit rontottam el? Ott vagyok, hogy egy hülye filmet csinálok, ahelyett, hogy
az életüket alakítanám.
Boldoggá tesznek, vagy elszomorítanak.
Érzelmeket váltanak ki belőlem.
Ezt majdnem el kellett veszítenem, hogy értékelni tudjam.
Tehát a gyermekeim szeretetének aktusa most valójában az idő értékének
megbecsüléséről szól. Jézusom! Ez olyan érzéketlen és brutális. Tudom, hogy
alattomos, de mondhatnád, hogy "Oké, ideje kijelentkezni, Sly." "Hé! Há’ most
születtem! Ne már!” Most már csak arról van szó, hogy zsonglőr akarok lenni.
Tudod, csak a család, az élet, a gyerekek, a feleség, a művészet, minden.
Egyensúlyban.
Van egy régi mondás, miszerint a gyermek apja lesz a férfinak. Az általam teremtett
gyerekek, Rocky és Rambo mostanra az apámmá váltak. Ők gondoskodnak rólam.
Az a szépsége annak, hogy eljátszhattam ezt a két szerepet, hogy szó szerint
lefedik az élet teljes spektrumát. A jogfosztott, barátságtalan, magányos
ember, és az, aki mindent magához ölel. Szereti az emberiséget, és az emberiség is
szereti őt. Én mind a kettővel nagyon jól tudok azonosulni.
A halál világában éltem.
Megpróbáltam hazajönni.
Rambo halálosan megsebesült, és most hazatért, hogy az apja hintaszékébe üljön.
Látja, ahogy az élete lepereg előtte. Kezdett bántani a gondolat, hogy ez a
harcos így távozik.
A jelenet végén a szék mozdulatlan volt. Úgy csináltuk meg a CGI-t, hogy a végén a
szék még mindig ringatózott egy kicsit, tehát Rambo még életben volt, de ezt csak
az utómunka tette lehetségessé. Én hiszek abban, hogy a hőseinket ne lássuk meghalni
a szemünk előtt, hogy mindig legyen bennük valami misztikus.
Rájöttem, hogy Rambo sosem lesz otthon. Ez a karakterének a tragédiája.
Otthon nélkül, a család, a feleség vagy a gyerekek szeretete nélkül… Mit ér mindez?
Ezek csak képek, filmek, emlékek valamiről, ami valójában soha nem
létezett.
Ez nem az élet. Ezek műalkotások. Ezek a képzelet alakzatai.
Az pedig a valóság. Ami él, lélegzik, vérzik és meghal. És jobb, ha vigyázol rá.
De ha nincs útmutatásod, és az életed minden egyes centiméterét leértékelve kell
végig járnod, az lyukat hagy maga után. És ez a lyuk soha nem lesz betömve.
Amit tehetek, az az, hogy a képzeletemmel töltöm ki.
Valahogy reményt akarok mutatni. Én a reményben utazom, és utálom a szomorú
befejezéseket. Bocsánat. Lőjetek le!