Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Om jeg har noget, jeg fortryder? Ja, sgu.
Men det motiverer mig også at skulle overkomme denne fortrydelse,
at fikse det, og jeg gør det ved at male eller at skrive,
for jeg kan ikke fikse dem fysisk. Det er væk.
Den forbandede tid. Det er bare…
…væk.
Jeg ser det sådan…
Når man sidder i toget, og scenerne flyver forbi i vinduerne,
Det er som et foto.
Den vej skal du aldrig igen.
Sådan er dit liv.
Det er billeder, der suser forbi, og du kan ikke… Det er væk.
Det er nemt at blive selvtilfreds.
Jeg tænkte: "Jeg må gøre noget drastisk."
Alt er blevet hverdagsagtigt.
Jeg kan mærke, at jeg visner hen og tørrer ud
som en gammel figen, der er faldet af træet.
Jeg skal vel være her i 20 år til. Jeg gider ikke være selvtilfreds i 20 år.
Så jeg sagde: "Vil du ruske op i tilværelsen, så rejs din vej.
Det er derfor, jeg flytter østpå.
Intet bringer mere inspiration
end at krølle hele ens hjem og historie sammen til en kugle og…
Hvem er ham Sylvester Stallone?
Kunstner, forfatter, digter, performer, kæmpemæssig kendis.
Hvordan sker sådan noget?
Sly er typen, som følger sine egne veje.
Og findes de veje ikke, så skaber han dem.
Han fik ting til at ske.
Han virkede ikke til at være en stor skuespiller.
Han havde ingen klar udstråling.
Men han opfandt noget andet.
En skuespiller, der selv skriver og instruerer.
Han var ikke den første, der gjorde det, men han var den første superstjerne.
Han havde en forståelse for, hvad folk ønskede at se ham gøre.
Jeg blev opslugt af historien om Stallone,
som var det min egen historie.
Det var min dagdrøm om en mulig karriere.
Der er ingen, der har været en del af tre filmfranchiser.
Det kræver genialitet.
Det var ikke et tilfælde.
Kan du vise mig nogle af kassettebåndene, du fandt?
Ja, jeg har nogen liggende. Lad os se.
Det her er New York Times.
Kan du gøre mig en tjeneste?
Jeg citerer fra din pressemeddelelse,
og så kan du fortælle videre derfra. Okay? Godt så.
Sylvester Stallone blev født i det hårde Hell's Kitchen-kvarter i New York,
mens sommervarmen stod på i 1946.
Hold da kæft.
Jeg havde aldrig nogensinde troet, at jeg ville vende tilbage hertil.
Jeg blev født i Hell's Kitchen. Jeg var New York.
Jeg har ikke været her i 65 år.
Bor I her?
Nej, jeg er fra 45th.
-Jaså? -Ja.
-Jeg boede her engang. -I denne blok?
-Ja, nemlig. -Hvad var det for et kvarter dengang?
-Det var barsk. -Ja?
-Det var i sandhed Hell's Kitchen. -Ja.
Jeg kan huske, at vinduet altid stod åbent.
Man lærer meget om mennesker, og man observerer livet.
Som at se en film.
"Hvornår kommer du?" "Jeg kommer i morgen."
"Luk nu vinduet."
Det gik frem og tilbage.
Jeg kan huske, at min far altid havde en italiensk t-shirt på,
og det lignede noget fra et skuespil af Arthur Miller.
Udsigt fra broen. Sådan var mit liv.
Min far kom til New York. Der mødte han min mor.
Han var en barber, som gik over til "kosmetologi",
fordi en frisør tjente flere penge.
Vores far var også meget selvbevidst, for han havde vist ingen uddannelse.
Selv den mindste fornærmelse kunne få ham til at tænde af.
Vores mor var også ret slem. Vi fik med hårbørsten og vaskebørsten.
Hendes lange negle kunne ikke knække. Hun sagde: "Kom her!"
Min mor var cigaretpige hos Billy Rose's Diamond Horseshoe.
Det var den primære indtægtskilde.
Min far fortalte mig, at hun var bange for at få et barn.
Selvom hun var gravid i niende måned, tog hun bussen.
Hun begyndte at gå i fødsel.
Der var en, der fik hende af bussen og bar hende hen til fattighospitalet.
Og det var der, jeg blev bragt til verden, og hvor dette uheld skete,
der lammede nerverne på denne side af munden.
Så jeg blev født med min snerren.
Hun var ret excentrisk, farverig, meget bramfri og uforudsigelig.
Jeg ved, at jeg har arvet en vis…
…vildskab fra min far. Det er der ingen tvivl om.
Det var altid det samme med vores mor og far.
Jeg lå i sengen og kunne høre dem råbe og skrige.
Min far…
Jeg var stiv af skræk, for jeg kunne mærke væggene ryste.
Begge mine forældre var så selvoptagede, at de bare skippede os væk.
Det meste af tiden tilbragte jeg på en børnepension.
Det var stort set hele året.
Jeg kom aldrig hjem, for de havde ikke tid.
De arbejdede begge to, og folk sagde:
"Åh, du har lidt afsavn, og du fik ingen opdragelse."
Jeg tænkte: "Ja, det passer."
Og måske kommer opdragelsen gennem fremmedes respekt og kærlighed.
Følelsen af at blive omfavnet af publikum er umættelig.
Gid jeg kunne vænne mig af med det, men det kan man ikke.
Film var en flugt for os begge.
Jeg tilbragte timevis i biografen, ligegyldigt hvilken film det var.
Jeg sad bare og så den fem, seks gange, og så tog jeg hjem kl. 16.
Det var drømmelivet. Det var idealerne.
Storhed, der opnås gennem hårdt arbejde og ved at sejre over det onde.
Jeg har altid dyrket helte.
Jeg ønskede at redde en bus fyldt med børn.
Det ønskede jeg at blive. Jeg ville være ham,
der redder folk.
Jeg sad alene på mine forældres værelse.
De havde et billigt spejl.
Jeg sad der og gjorde ting foran spejlet.
Jeg lavede imitationer, jeg mimede til andres sange.
Hvis jeg havde set filmen Hercules, så tog jeg hjem og imiterede Steve Reeves.
Det øjeblik i Hercules Unchained, hvor han vælter templerne omkuld,
og den her latterlig flotte,
velbyggede, perfekte mandlige rollemodel…
Det gjorde udslaget. Jeg tænkte: "Det er den vej, jeg vil gå."
Endelig havde jeg en rollemodel, som jeg idoliserede.
Og det er min skæbne!
Min far indså, at han ikke kom nogen vegne i New York,
så de flyttede til Maryland.
Deres ægteskab var i stykker.
Der var ingen hjemme, når jeg kom hjem fra skole.
Min mor var skredet.
De endte i retten. Det var skrækkeligt.
Jeg tog med min mor til Philadelphia, og min bror blev hos min far i Maryland.
Ude på Lars Tyndskids mark,
og der var ikke andet end heste.
Jeg har haft en forkærlighed for heste, siden jeg var fem eller seks år gammel.
Ikke gode heste,
bare heste, min far havde købt for 20 eller 25 dollars.
Han havde ikke mange penge,
men han blev på en eller anden måde en del af et polohold.
Alle på poloholdet havde smukke heste, gode trailere og rancher.
Vi boede på en losseplads.
De fleste heste led af noget.
Hvis man hev for hårdt i dem, blev de blinde.
Jeg begyndte at spille polo, men det var ikke rigtig organiseret.
Men jeg lærte det, og jeg blev bedre og bedre.
Og da jeg blev 13 år, kom jeg på den nationale rangliste.
Det var min far ikke særlig begejstret for,
og midt under en kamp forsøgte jeg mig med en baghånd,
og jeg gjorde intet galt. Han sagde: "Du trækker for hårdt i hesten!"
Jeg sagde: "Jeg ved, hvad jeg laver." Han skreg: "Nej, du kender ikke din hest."
Jeg fik trukket hesten op, så jeg var klar til et indkast,
da han rejser sig fra tribunen,
tager mig om halsen og slynger mig ned på jorden.
Han tager hesten og går fra banen.
Jeg lå der og tænkte: "Jeg vil intet have med heste at gøre."
Jeg blev opdraget af en meget
korporlig far. Det var…
Stor smerte var ikke fremmed for mig.
Og min indstilling blev:
"Jeg nægter at lade mig knække, uanset hvad han gør ved mig."
Jeg tror, at min far var misundelig.
Min bror var et problembarn. Han skulkede og kom op at slås.
Han var dårlig i skolen og blev smidt ud af samtlige skoler.
Jeg gik på 13 skoler på 12 år.
Jeg endte på militærskole, men jeg var der ikke en måned.
Han var uforbederlig. Han fik meget ballade.
Han gik på Devereux-skolen, en slags skole for umedgørlige unger.
Og det var der, at han begyndte at få interesse for skuespil.
Og så tog han på college.
Der begyndte han at tage skuespil alvorligt.
Der var en åben audition,
og af en eller anden grund tog jeg derhen. Det var til En sælgers død.
Og jeg fik rollen.
Jeg stod på scenen, og jeg var…
Jeg var slet ikke nervøs.
Jeg følte, at jeg havde styr på det, fordi det forekom naturligt,
det var let for mig.
Der var en Harvard-professor blandt publikum, der sagde til mig:
"Du bør overveje at gøre en karriere ud af det."
Jeg sagde: "Gider du lige? Han sagde: "Ja. Du bør læse det her.
Du har noget særligt."
Og det øjeblik
sendte mit liv i en ny retning.
Og jeg landede i New York den dag, at Woodstock startede.
Jeg sagde: "Nu skal du gøre noget ved det."
Jeg kendte ikke byen, jeg boede i. Jeg var ikke en del af den.
Jeg var meget på egen hånd i min iver for at finde min vej.
Jeg har klaret mig på disse gader. Jeg kan overleve her.
Jeg har sovet i opgange, busstoppesteder, på togstationer og biblioteker.
Det gør man, når det er hundekoldt.
Jeg henvendte mig hos bureauer.
Jeg henvendte mig hos dem alle. "Jeg vil være klient her."
"Vi tager ikke imod noget."
Jeg skubbede billedet ind, og de skubbede det ud.
Jeg prøvede, og de sagde:
"Nej, du taler sløret. Du har dovne øjne. Du er dit og dat."
Det bedste, jeg kunne få, var langt fra Broadway,
og man skulle være halvnøgen.
Den slags møgtjanser fik jeg. Det var forfærdeligt.
De sagde: "Det fungerer ikke. Måske kan du være statist."
Det begyndte jeg at tage til mig. Jeg tænkte: "Hmm."
Fordi hver gang jeg fik en rolle, så var det som en bølle.
-Pas på. -Undskyld, jeg så dig ikke.
Han fik ingen hovedroller. De lod ham være rekvisitør,
men de viste ham aldrig respekt.
Jeg var så selvoptaget og isoleret,
og John havde det på samme måde.
Sly begyndte at skrive, for så kunne han få det, som han ville.
Og det var ikke noget,
som han tænkte dybere over, han gjorde det bare.
Jeg sagde: "Jeg gider ikke være skuespiller.
Måske kan jeg nedfælde alle mine frustrationer
og skrive manuskripter."
Jeg fik job som billetkontrollør. Jeg kunne se film hele dagen.
Jeg tog en billig båndoptager og optog lydsporet og dialogerne,
og derhjemme forsøgte jeg at erstatte dialogerne.
Jeg skrev og skrev i et par år, indtil jeg havde 15, 16 manuskripter.
John og jeg var på en anden bølgelængde.
Vi ville skrive og producere vores egne ting.
Så samtlige fredage, lørdage og søndage blev tilbragt med en flaske vin.
Jeg gik aldrig på bar, restaurant, eller natklub. Der tog skriveriet fart.
Vi diskuterede ambitioner, drømme, men også film.
Det lykkedes os at snige os ind til samtlige film i New York.
Vi betalte aldrig for en billet.
Tanken om, at vi kunne mislykkedes, strejfede os aldrig.
"Hvad hvis vi ikke klarer den?" Det blev aldrig sagt.
Så fast besluttet, fokuseret og engageret i konceptet…
"Der må være en plads til os, for vi er så mærkelige.
Vi må passe ind et sted."
Vi måtte tage skæbnen i egne hænder.
Derfor sagde vi: "Vi må lave den her film, Horses.
En cowboy og en indianer genopstår fra de døde hundred år efter, de blev hængt.
Jeg tog bilen til Maryland.
Vi lejede våben.
Når man ser os skyde på bilen, så er det rigtige kugler.
Jeg sagde: "Er jeg blevet vanvittig?"
Hans far blev reinkarneret som sherif, som begyndte at opspore os.
Min far er med i filmen, og han skyder dem.
Han fandt lidt for meget nydelse i det øjeblik, hvor han dræber os.
"Jeg vil skyde dig, og så vil jeg skyde dig igen."
Jeg sagde: "Er det personligt nu? Lidt bibelsk?"
Det er en stumfilm. Jeg spurgte Sly, hvorfor der ingen lyd var.
"Vi havde ikke råd."
Troede du, at du kunne sælge en stumfilm i 1971?
Det har ikke været gjort før, og hvad så?
Det vigtigste var, at han havde en stemme, og han ville høres.
I gymnasiet var jeg skoleeksemplet på, hvordan man ikke skal skrive.
"Sylvester, vil du læse højt?" Jeg sagde: "Nej, tak."
Han sagde: "Jo, for de andre vil ikke."
Afvisningen er min opmuntring. Det er en udfordring.
Vil du acceptere deres evaluering af dig, eller vil du evaluere dig selv?
Sly ønskede at blive skuespiller,
men han måtte bare skrive.
Han vil være skuespiller, og nogen skal give ham en rolle.
Han blev ikke castet til nogen roller.
Han opfandt roller til sig selv,
for han blev nok betragtet som ikke-castbar.
Jeg havde opgivet skuespillet. Det var slut.
Men John Herzfeld bad mig hjælpe ham med hans audition.
Blandt publikum sad en fyr, som fulgte en klasse,
og han ville senere skrive og instruere Fire fyre.
Det var begyndelsen.
Det gælder om at være på det rette sted i det rette øjeblik.
Mit første møde med Sly var, da vi lavede Fire fyre.
Vi var et virkelig mærkeligt makkerpar.
Han er jødisk, intellektuel, Ivy League.
Jeg er… Jeg er den, jeg er.
Vi var hinandens kulturelle modpoler.
Jeg tog med ham hjem til hans lejlighed tæt ved Lexington Avenue
med hans kæmpestore hund.
Han havde malet vinduerne sorte, så han kunne skrive.
Jeg læste manuskriptet, og det var ret ligetil.
Jeg sagde: "Lad mig være mig selv i denne scene."
For eksempel når jeg sidder bag hende pigen.
"Hr. Rosiello, hvad laver du?"
"Jeg sidder bare her. Jeg flyttede mig, fordi jeg fik solen i øjnene.
Mine øjne! Jeg kan intet se!"
Hun fortsætter undervisningen,
og så rykker jeg mig hen til pigen og holder om hende.
"Hr. Rosiello!"
"Solen følger efter mig, uanset hvor jeg går hen!"
Jeg fandt bare på al det nonsens.
Og jeg indså, at de havde givet mig muligheden for at gøre dette.
Jeg ville sige, hvad jeg ville i den film.
Sly omskrev altid manuskriptet,
og forbedrede de scener, han var med i.
I Fire fyre hørte vi Sylvester Stallones stemme for første gang inden Rocky.
I Filmens bedste scene, hvis ikke den bedste scene i 1970'erne,
overtaler hans forlovede, Maria Smith, ham
til at købe en forlovelsesring, som den dumrian jo ikke har råd til.
Hende pigen, der lige er gået,
hvis du viser hende en ring til 1.600 dollar igen,
kan du så gætte, hvad der kommer til at stå på din gravsten?
"Jeg var så dum at vise en ring til 1.600 dollar til Frannie Malincanico."
Stanley er en interessant karakter, men ikke en, man bare holder af.
Han er bare… Han er et fjols.
Men man forelsker sig i ham i den scene,
fordi man indser, hvor højt han faktisk elsker Frannie.
Det er vores første glimt at musikaliteten eller lyden
af Sylvester Stallones dialog.
For pokker da.
Der vidste jeg, at min skæbne afhang af pennen,
fordi jeg vidste, at jeg var så svær at caste.
Jeg blev altid castet som en bølle.
Jeg tænkte: "Okay, det er jeg jo også. Men jeg er også sød og blød."
Hvis man kunne slå det sammen, ville det blive en god karakter.
Men jeg fik ikke mulighed for det, før Rocky kom frem.
Men forløberen var Stanley Rosiello og Fire fyre,
hvor jeg så en sej bølle med læderjakke,
fedtet hår, cigaret, men man holdt af ham.
Det ene førte til det andet.
Uden rollen og de gode anmeldelser, ville jeg ikke have tjent 1.300 dollar,
som lige var nok til en billig bil, og så kørte jeg i 11 dage til Hollywood.
Den eneste, jeg kendte i Los Angeles, var Henry Winkler,
som nu var en stor stjerne som Fonz.
Min bil brød sammen.
Bum, den gik i stå. Det var helt profetisk.
Den første, jeg ringede til, var Henry.
"Du må komme og hente mig.
Min bil er brudt sammen. Jeg står her midt på Sunset Boulevard."
Jeg sagde: "Kommer straks."
Jeg hentede ham og han enorme hund,
al hans tøj lå i bilen, den var pakket med kufferter.
Jeg kunne ikke bo hos ham. Jeg havde en hund, en kone.
Han viste mig hen til et motel, og der overnattede jeg i tre dage.
Og så fandt jeg et hul i jorden i The Valley,
som lå en gade væk fra Balboa Boulevard.
Godt så.
Jeg var blevet præsenteret for Gene Kirkwood, producenten,
og vi snakkede sammen, og jeg gav ham idéen om Rocky,
og vi udviklede den, og så kom den søreme ud.
Der var en række omstændigheder, som vel egentlig var usædvanlige,
fordi jeg havde ikke bevist så meget endnu.
-Så det var… -Nærmere intet bevist.
…en række af velgørende og vidunderlige fejl.
Det hele bliver simplificeret.
Jeg var der faktisk for at prøve til en rolle,
og det gik ikke for godt.
På vejen ud, ligesom døren skulle til at lukke,
stillede jeg mig i døren og sagde: "Jeg skriver også."
Og han sagde: "Jaså? Kom tilbage."
Jeg begyndte at skrive,
og jeg begyndte på noget a la Gaden uden nåde.
Der skulle være en gældsindsamler, den slags gademiljø.
Jeg skriver løs, hunden sidder ved skrivebordet,
og jeg arbejder, jeg ryger cigaretter, og jeg hælder kaffe ned.
Det begyndte at blive til noget. Det fungerede.
Men der er lidt bølletendenser hos Rocky.
Min veninde sad og skrev den ned, og hun begyndte at græde.
Hun sagde: "Jeg hader Rocky. Jeg hader ham. Han er tarvelig.
Han slår folk. Han tæsker dem."
Jeg sagde: "Kan han måske stoppe i tide?
Han kunne godt have gjort det, men gør det ikke."
"Det lyder godt." Jeg sagde: "Kunne han have en kæreste?"
"Ja, det lyder godt." Så jeg satte mig tilbage…
Jeg skrev det ned. "Kæreste. Rar."
Men nu er han ikke en bokser. Han er bare en fyr. Historien mangler.
Han er bare en fyr, som er på kanten, en bums.
Han er en bums.
Og nu tænkte jeg på I storbyens havn. Han er Terry Malloy.
Bum. Marty, film, Gaden uden nåde.
Bland det sammen, og giv den dit personlige tvist.
Og brikkerne faldt på plads, da han blev en bokser.
Jeg havde 106 dollar. Huslejen var på 300.
Det var det dilemma, jeg havde. Ulven stod for døren.
Jeg skrev det på tre dage.
Og jeg omskrev det naturligvis igen og igen.
Når jeg skriver, tænker jeg ikke på alt det, der ikke fungerer.
Jeg ved, at måske 90% af det er ubrugeligt,
men idéerne til begyndelsen, midten og slutningen er vigtige for mig.
Producerne sagde: "Lad os caste Ryan O'Neal.
Han kan lide at bokse. Eller Burt Reynolds."
Jeg sagde: "Nej, den er skrevet til mig."
De kunne lide manuskriptet, men de ville ikke have dig,
så de tilbød dig flere og flere penge for at holde dig væk.
Det er rigtigt. Beløbet kom op på 265.000 dollar.
-For ikke at spille med. -For at blive væk.
Selv hvis jeg solgte den for 500.000,
så ville det plage mig, at jeg solgte den, når pengene først var væk.
Hvad er sundest?
At leve i illusionen og håbet om, at man kunne være blevet til noget stort
eller muligheden for at blive noget stort,
for så at fejle og indse, at man er en fiasko?
Det nemmeste er nok at leve i illusionen og sige:
"Hvis jeg fik muligheden, kunne jeg have slået dem alle."
Jeg gik ind i campingvogn for første gang i kolde Philadelphia,
og jeg vidste, at det var sandhedens øjeblik.
De sagde: "Sylvester, er du klar?"
Jeg sagde: "Nej, men det er Rocky."
Og så skete der noget enestående.
Vi vidste, at det foregik.
Alle skuespillerne, som jeg ønskede, faldt fra,
og de blev erstattet af de perfekte skuespillere.
Apollo Creed? Der er kun én mand til den rolle.
Han havde stemmen, størrelsen, arrogancen.
Vi ville bruge Ken Norton,
men han faldt fra to dage før, og jeg tænkte: "Manner."
Jeg tror på guddommelig indgriben.
Talia Shire valgte vi også til allersidst, da vi ikke kunne finde den rette.
Hun trådte ind,
og så snart døren åbnede, så var det som et lys. Bum.
Jeg gik hen til hende. Hun havde blåsort hår,
og hendes øjne så sådan her ud.
Jeg sagde: "Jeg er vild med hende. Jeg er vild med den her karakter.
Der er et eller andet her. Jeg vil ikke betvivle det.
Du behøver ikke aflægge prøve. Det er dig, vi skal bruge."
Det samme skete med alle de andre.
Rocky er dybest set ikke en boksefilm.
Det er et karakterstudie i en mand, som…
En kærlighedshistorie.
…som burde være kynisk.
-En kærlighedshistorie. -Men det kan han ikke.
-Kærlighedshistorie. -Han accepter livet.
-Det er hans lod her i livet. -Sig det.
Han vil bare ikke blive gammel alene.
Sig det.
Den unge fyr der kunne ikke spore sig ind på kærligheden.
-Han kunne ikke sige det højt. -Nej.
Ja, du har ret. Jeg kunne ikke sige det dengang.
Jeg ventede på at skulle lave en scene med Adrian på isen.
"De 300 statister er blevet sparet væk."
"Hvor mange har jeg?" Han sagde: "Ingen".
"Hvor længe har vi til at skyde i?"
"Måske to timer."
Og jeg sagde: "Wow.
Måske bliver endnu bedre."
Rocky observerer bare, og han ser ting, andre ikke ser,
han vil have hende frem.
Han udforskede sårbarhed, pleje, transformation.
Karakteren må starte her for at komme derhen.
Ved du, hvorfor jeg bokser?
-Nej. -Den gamle. Han var ikke for kvik.
Han sagde: "Hjerne har du ikke meget af, så du må bruge kroppen."
-Så jeg begyndte at bokse. Forstår du? -Ja.
Hvorfor griner du?
Min mor sagde det modsatte.
Hvad sagde hun? Det modsatte?
Krop har du ikke meget af, så du må hellere udvikle din hjerne."
Sagde hun det?
Adrian var enestående.
Han skrev den kvinde.
En kvinde, som var undertrykt og kasseret.
Han fik løftet Adrian, så hun fik oplevet frihed og skønhed.
Og kærlighed.
Talia fik filmen til at gå fra at være en boksefilm til en kærlighedshistorie.
Og hendes kæreste var tilfældigvis bokser.
Han havde endelig noget at kæmpe for.
Det var ikke penge. Det var stolthed.
"Jeg vil have, at du skal være stolt.
Jeg vil have dig til at sige: 'Det der er min mand.'"
Og derfor siger han til sidst: "Jeg vil ikke ses som en bums.
Jeg er ligeglad med at få bank. Jeg vil have, at du er stolt."
Alt, hvad jeg vil, er at gå kampen ud.
Det kan jeg godt lide ved karakteren. Han holdt det inde på en eller anden måde.
Han delte aldrig sin sorg eller skuffelse med nogen,
kun sig selv.
Det eneste tidspunkt, han giver slip, er da Mickey forlader lejligheden.
I den scene skulle jeg komme ud fra WC'et, kigge eftertænksomt og gå løs på ham.
Jeg sagde: "John, vær sød at lade kameraerne og mikrofonerne optage,
og lad os se, om Rocky kan sammenfatte sit liv på to minutter.
Det første forsøg var fremragende, og fyren sagde: "Var det en optagelse?"
"Om det var en optagelse?
Det var
en improvisation.
Og jeg kan ikke gentage det."
Energien var ikke til stede. Det var…
Hvad gjorde jeg før? Hvor var det, at jeg slog på døren?
Jeg sagde: "Rend mig, nu må jeg starte forfra."
Og så begyndte jeg at tænke på mig far.
Hør her. Jeg vil være din manager.
Jeg måtte smide den bedste optagelse ud…
Du kan ikke købe det, jeg tilbyder dig.
Jeg har smerte og erfaring.
Jeg har også smerte og erfaring.
…og erstatte det med noget mere ustabilt, mit forhold til min far.
Jeg havde brug for din hjælp for ti år siden, men jeg fik den ikke.
-Du var ligeglad. -Hvis du havde brug for…
Hvis du havde brug for hjælp, hvorfor spurgte du mig så ikke?
Jeg spurgte, men du hørte det ikke.
Da jeg skrev det, var det én replik,
men da jeg var der, tænkte jeg: "Jeg må tale om mig selv."
Mig.
Og det lægger jeg i Rockys krop.
Jeg var næsten 30 år, og jeg sagde:
"Tilbyder du mig det her?
Mine velmagtsdage er bag mig. Velmagtsdage?
Jeg venter på en mulighed, som jeg ikke griber."
Jeg troede jo, at filmen ville gå dårligt.
"Hvor var du, da jeg havde brug for dig?"
Hvis jeg kan give min frustration en stemme,
så har jeg på fornemmelsen, at der er millioner af mennesker,
som har den samme frustration, som blev sprunget over og overset.
Det kommer jeg til at opnå! Og nu vil du se det ske fra første parket?
Vil du? Vil du hjælpe mig?
Vil du se mig få min…
Jeg kunne ikke sige det til mandens ansigt.
Det ville have været så respektløst.
Og man ønsker ikke en dialog.
Alle vil antage, at den gamle mand er færdig,
og bum,
døren bliver åbnet, Bill Contis musik kommer på,
og der er håb.
Og der har vi alt det, de forfordelte har ønsket sig.
"Kom med tilbage."
Du godeste. Rocky fik premiere i den biograf.
Den samme biograf, jeg var kontrollør i.
Den første anmeldelse i New York af Vincent Canby var hård,
så jeg vidste ikke, hvad skulle forvente.
Vi havde en screening, fem dage inden Rocky udkom.
Det var en matineforestilling.
Jeg sad sammen med ham, og pludselig sagde han: "Pis."
Efter 20 minutter var tre fjerdedele af publikum gået.
Studiets chefer sad sådan her…
Jeg gled tilbage i sædet og tænkte: "Pis."
Hans blik var mismodigt. Han sagde: "Åh gud."
Han tænkte, at det ville blive en fiasko.
Da den fik premiere, var min selvtillid ikke i top.
Det var herinde, at Rocky havde premiere.
Jeg stod på den anden side af gaden iført en trenchcoat.
Min bror sagde: "Enten bliver det dit livs bedste dag, eller den værste."
Jeg sagde: "Ja, det er nu."
Jeg ville ikke få en chance til.
Da alle var kommet indenfor, stillede jeg mig om bagi.
Det var nærmest som et maleri.
Ingen rørte på sig. Folk lyttede til alt, hvad der blev sagt.
Bum. Klistret til skærmen.
Da han slår Apollo i gulvet, rejste alle i biografen sig op,
og producerne så det og tænkte: "Hold da kæft."
Publikum var aktivt deltagende, som var de til en sportsbegivenhed.
Vi havde udvisket grænsen.
Jublen fra biografen kunne høres helt ude på gaden.
Vi gik ud fra,
at han ville blive til grin ved at bokse mod Creed.
Men da han slog ham i gulvet i første runde,
oplevede man en nærmest uhørt begejstring.
Ingen husker, at Rocky taber.
Filmen er sat sådan sammen, at man føler, at han vandt.
Det var et af de herlige øjeblikke,
hvor et publikum reagerer på dramaet på lærredet.
Filmen ligger straks nummer et. Alle siger ting som:
"Filmen har en glød.
Den var følelsesladet. Jeg begyndte at græde.
Jeg blev inspireret af den."
Det ramte noget hos publikum at se eventyret tage form.
Der skete noget magisk.
Det er det sidste billede af ham som ukendt.
Det er slut med privatliv.
Og her har vi selveste Rocky, Sylvester Stallone!
Min liv blev fuldstændig forvandlet for evigt. Bum!
Og vinderen er
Rocky.
Stjernen i Rocky, Sylvester "Sly" Stallone.
Byd Sylvester Stallone velkommen.
Han blev hyldet som skuespiller, som forfatter,
han blev hyldet for sin fremsynethed og alt det der.
Og, bum, så var han der. Fra da af kunne han ikke gøre noget galt.
Jeg er splittet, når jeg tænker på, om alt det her har været det hele værd.
Jeg har en mørk periode. Måske er det et selvbedrag.
Jeg samler tankerne og kigger mig i spejlet.
Jeg er levendegørelsen af det, der skete for Rocky,
Der gik ikke en uge, før folk sagde ting om mig,
som jeg aldrig kunne leve op til.
Og så sagde de ting, som var…
De gjorde mig vel lidt rasende.
Jeg hørte første gang om Rocky i en radioreklame.
"En sjælden gang imellem sker det, at en ny skuespiller kommer frem,
og han bliver den mest omtalte sensation i filmbranchen.
Det gjorde Marlon Brando.
Det gjorde Al Pacino og Robert De Niro.
Og i år er skuespilleren, som vil være på alles læber,
Sylvester Stallone."
Hvem fanden er det?
Og så fik jeg set en TV-reklame.
Er Stanley fra Fire fyre Sylvester Stallone?
Er han den største skuespiller siden Robert De Niro og Marlon Brando?
Wow. Okay.
Var det indbildsk at antage, at du kunne medvirke i filmen?
Indtil da havde du kun haft små roller, ikke?
Jo. Det er sødt af dig at kalde dem små.
Men jeg tænkte, at hvis jeg skulle ende i branchens glemmebog,
så ville jeg i det mindste kunne sige, at jeg prøvede.
I værste fald ville jeg have en hobbyfilm, som mine forældre kunne nyde.
Rocky udkommer. Få måneder senere ringer Slys far til mig.
"John, må jeg besøge dig?
Jeg har et manuskript. Jeg har den ægte Rocky."
"Hvad mener du?" "Jeg har skrevet den ægte Rocky."
"Har du skrevet en boksefilm?" "Ja."
"Har du givet Sly det?" "Nej, du skal læse det."
"Måske kan du lave den." "Nej, Frank. Lad Sly læse det.
Men det emne er nok udtømt."
Han konkurrerede stadig med Sly.
Han sagde: "Jeg skriver manus til Sonny."
Sly spurgte, hvad den handlede om. "Rockys søn."
Sly sagde: "Det kan du ikke. Det er mit værk."
Jeg spurgte min far: "Hvad er du misundelig på?
Han knoklede. Du hjalp ham ikke. Han gjorde det selv."
Succes kan skabe kaos i en familie.
Min karriere forsvandt som dug fra solen den dag, Rocky udkom.
Jeg var nu Rockys bror.
Det var hårdt for ham. Min bror er meget kreativ,
og min succes var ret traumatiserende for ham.
Ingen havde forventet, at han skulle blive et ikon i USA.
Når ens drøm går i opfyldelse, så indser man, at det ikke var ens drøm.
Min drøm er ikke skabt… Sådan havde jeg ikke forestillet mig det.
Man bliver også ramt af
et stormvejr,
som man konstant kæmper med, fordi man er skuffet.
Man tænker: "Pis, jeg troede, at alt var lyserødt heroppe på toppen."
Det er det ikke.
Luften er tyndere. Det er usikkert.
Der er ikke mange deroppe. Der er ret ensomt.
Det er ikke altid så fedt, at kravle op på toppen.
Da Stallone blev berømt med Rocky,
havde han nok ikke forventet bagsiden af medaljen ved berømthed.
DINAH! TIL PREMIERE PÅ BOSSEN
Fra Hollywood, Dinah!…
Han forventede ikke, at folk ville sige: "Bevis, at du stadig kan."
Du er inviteret til festen sammen med Rocky, Sylvester Stallone.
Det er din anden film, og hele verden venter på at se,
hvad der skal ske med Sylvester Stallone.
-Ja. -Var han et engangsfænomen?
ROCKY HVAD NU?
Lige efter Rocky blev jeg nok gjort til mere, end jeg var.
Folk begyndt straks at tvivle på min evner.
Jeg læste mange uinteressante manusser, men så kom Bossen.
Det ville flytte mig fra Rocky.
En film om arbejderbevægelsen i USA,
opfattelsen af en meget magtfuld fagforening.
Jeg synes, det er en fantastisk odysse.
I perioden efter Rocky bakser han med at finde ud af,
hvordan han både kan gentage det og fjerne sig fra det.
På det tidspunkt var Stallone en kæmpe stjerne.
Han ville med det samme omskrive filmen.
Mange af problemerne med nogle af hans film handler om,
at han har en god fornemmelse for, hvad der fungerer i en film,
og det er i modstrid med dem,
som er blevet ansat af studiet til at lave dem.
Et stort problem med Sly var, at han ikke ville dø i filmens slutning.
Jeg synes, det var en fejl
at lade helten dø og ondskaben vinde. Det må man ikke gøre.
Det sker tit i virkeligheden, men når folk har betalt mange penge,
så vil de nogle gange gerne se retfærdighed ske fyldest.
Han laver et interview med Playboy,
hvor han siger, at han ikke mener, at han kan floppe,
at det aldrig vil ske.
Det er umuligt for ham at floppe.
Bossen var ganske god trods sine fejl,
men mange kritikere var uenige med mig, og det tog Sylvester som en fornærmelse.
Jeg tager det personligt, når de kalder Bossen for junk.
Jeg gjorde mit allerbedste i den film Han arbejdede virkelig hårdt,
og så sidder der nogle mænd, som skal kritisere den indsats i 500 ord.
Jeg vil gerne mødes med dem i en gyde. De siger bare til.
Rockys succes og fejlene ved Bossen
inspirerede Sylvester Stallone til at lave sin egen film,
som han har skrevet, instrueret og spillet i.
Oprindeligt var Tæv for dollars Rockys far.
Den skrev jeg i 1972, og ingen ville røre den med en ildtang.
Den var for mærkelig. Så jeg skrev Rocky.
Men så fik jeg lyst til at lave Tæv for dollars,
og den fandt også sted i ringen.
Jeg tænkte, at hvis jeg kan gøre den til en mindre seriøs karnevalsudgave af Rocky
med regnen, farverne og karaktererne,
så vil den løfte sig fra en normal brydekamp.
Jeg var ung dengang,
og jeg ville lave noget kvikt og underholdende.
Jeg fik ikke gjort min research,
så jeg indså ikke, at det var en nichefilm.
Den ramte ikke bredt. Den var lidt sær. 1946. Mærkelig musik. Mærkelig dit og dat.
Jeg lagde op til en katastrofe,
og katastrofen kom.
Han forventede ikke, at Bossen ville gå dårligt
eller at kritikerne, som roste Rocky, kunne give Tæv for dollars heftig kritik.
Han tog det ikke pænt.
Han for i flint og spurgte kritikere, om de ville slås.
Nogle dage vågner jeg og tænker: "Jeg har styr på det hele."
Andre dage er det modsat.
Jeg mærker intet. Det er væk. Jeg flyver med lukkede øjne.
Det er som at skulle bokse og sige: "Jeg ved ikke rigtig."
Jeg har lige lært, at det forsvinder.
Bare hold ud.
Lad være med at få et angstanfald. Frygten er en del af det.
Det interessante er, at du er bange for det.
Karakteren Rocky Balboas succeshistorie
minder meget om stjernen Sylvester Stallones succeshistorie.
I disse dage lægger Stallone sidste hånd på Rocky II
som forfatter, instruktør og stjerne,
og der er ingen tegn på frygt for de altid lurende farer ved en toer.
Stallone er som sædvanlig fuldstændig sikker på sig selv.
John Avildsen ville ud af Rocky.
Han tog hen på Playboy-palæet, han drak og tog stoffer.
Med andre ord succesens skyggeside.
Sådan er den fyr ikke.
Det her er fyren, som altid klør på, og som får folk med sig.
En virkelig idealistisk person.
John Avildsen kunne ikke lide manusset til Rocky II,
så jeg instruerede den.
-Det ved jeg ikke. -En kommentar, Rocky?
Jeg er lidt målløs lige nu.
Flyt jer!
En ting, som gjorde Rocky og Rocky II så stærke, var måden,
hvorpå Stallone fortalte sin historie.
Han kanaliserer sin livshistorie ind i både Rocky og Apollo Creed.
Apollo Creed tramper rundt i sit hus og læser hadbeskeder til sin kone.
Det er sikkert Sylvester Stallone, som tramper rundt i sit palæ
og læser anmeldelsen af Tæv for dollars.
Han putter begrebet kendis under luppen på sin vis.
Historien er på en måde bedre end den første,
fordi det er nemmere at forholde sig til personerne.
Rocky var en enspænder, nu har han et andet slags ansvar.
Han har det ansvar og de problemer, som dem blandt publikum,
der er gift eller overvejer det, kan forholde sig til.
Ingen ser Rocky som familiefilm,
men alligevel handler de dybest set om forholdet mellem ham og Adrian.
Afvejningerne mellem forholdet og det at stifte familie
og så det at have et job, der skal gøres.
Hvornår kom du hjem? Jeg troede, du var på arbejde.
Nej, jeg er ikke på arbejde. Jeg fik sparket i dag.
Hvad skete der?
Vil du opgive din skæbne
for et "løfte", som du har givet?
Hvad gør du?
Jeg ved det ikke. Jeg har tænkt på at bokse.
Du kan blive hvad som helst. Du behøver ikke bokse.
Jeg er jo bokser. Ikke en vildt god en, men det er det, jeg er.
Du lovede, at du ikke ville bokse mere.
Man ser ham på sit laveste.
Han er i den her skrækkelige, lille kælder.
Han står i pærens lysskær.
Der er noget ved ham, der…
Han er bestemt til at gøre noget,
og han bliver holdt tilbage af de forkerte årsager.
Så får han sagt: "Jeg har aldrig bedt dig om ikke at være kvinde,
du må ikke bede mig om ikke at være en mand."
Han siger: "Jeg elsker denne kvinde,
men hun vil ikke elske, hvad jeg bliver, hvis jeg ikke i det mindste prøver."
Rocky II blev også en bragende succes.
Den indtjente dobbelt så meget som den første,
og det gik bananas verden over.
Så nu begyndte folk for alvor at hive i ham.
Sly tog hurtige skridt op ad karrierestigen indenfor showbusiness.
Meget få skuespillere har disciplin nok til at producere og instruere.
Man skal tænke på det 24 timer i døgnet, syv dage om ugen.
Jeg forstår mig på at lave film, og jeg nyder det.
Men det har sin pris, og den er stor.
Når man er opslugt af at lave film,
spille, skrive, instruere og producere, så er der ikke tid til andet.
Familien kan få de sølle rester. "Hvordan gik det?" "Ikke nu."
Sådan er virkeligheden. Det er næsten uvirkeligt derhjemme.
Det er en gordisk knude.
Når man er yngre, vil man fylde huset med kunst og med børn.
Men nu er det fyldt.
Børnene er flyttet ud,
og man står tilbage med det her store, hule…
Det tjener dig ikke længere som en inspirationskilde.
Jeg flyttede ikke for at få en ny smuk udsigt.
Hver gang man skifter det paradigme, som man har vænnet sig til,
så er det bogstaveligt talt for at sætte gang i den proces igen.
Det er svært at lave en efterfølger. Og den næste bliver sværere endnu.
Det er udmattende. Folk har altid en mening om tingene,
og så kommer kritikken, og så siger man til sig selv:
"Vil fornøjelsen opveje smerten?"
Det bliver fortsat sværere at lave film,
fordi du mangler den sultne kunstners friskhed.
Inden Rocky III udviklede jeg en frygt.
Måske er jeg ikke det, alle troede. Måske var jeg heldig.
Lidenskaben er væk. Det er en god aftale til mange penge.
Du bliver beskyttet.
Bureauerne holder dit og dat tilbage. Lav den her film. Det er sikkert.
Og så indser man:
"Jeg foretager mig intet godt, fordi jeg lytter til andre mennesker."
Efter et par år tror man, at man er en vinder, men nej.
Det var Rocky III et eksempel på.
Vi har biler, vi har penge.
Vi har alt andet end sandheden.
-Hvad er sandheden for pokker? -Jeg er bange. Okay?
Skal jeg ydmyge mig selv? Jeg er bange!
Hvad?
Ingen bokser ville sige: "Jeg er bange. Jeg er en kujon."
Og så vender hun den om.
"Jeg er også bange. Og det er okay."
Ud af det kunne modet vokse frem.
Modet til ikke at gøre alt det, som andre beder en om,
som manageren siger, som de folk, der styrer en, siger.
Måske er mod noget andet. Hvad med at gøre tingene færdige?
Jeg sagde: "Sly, lyt dog til dig selv. Stol på dit instinkt"
Alt det, jeg gerne ville. Jeg ville have Mr. T.
Jeg ville have Survivor's "Eye of the Tiger".
Jeg ville have Hulk Hogan.
Og reaktionen på dem alle var: "Det er latterligt."
Jeg sagde: "Ja, det er latterligt.
Men det er teatralsk. Det er interessant. Det er anderledes."
Jeg kører bare på.
Ved at arbejde kan jeg glemme mig selv og mine usikkerheder.
Jeg bliver ligeglad med risikoen for fiasko,
fordi uanset hvad,
selv hvis det ikke bliver en ren succes, så får man noget ud af at presse sig selv.
Halvfems procent af rejsen er tumultarisk og grim,
men man skal igennem det for at få guldet.
Du når måske ikke derhen, men det er bedre end intet at gøre.
Han er drevet af at skabe. Han læner sig aldrig tilbage.
Han vil ikke tænke: "Jeg fortryder. Jeg burde. Hvis bare jeg have gjort det."
Han har altid vidst, hvilken retning han ville.
Det er ikke sket tilfældigt.
Det var et tilfælde, at han blev en actionhelt.
Den oprindelige Rambo var en morderisk galning.
Han var et ondskabsfuldt offer for krigen. Han kom tilbage som en ødelagt mand.
Han kunne intet gøre for at finde nåde for USA's øjne.
Jeg sagde: "Hvis jeg skal være med,
så vil jeg omskrive manuskriptet og få ham helt ud på kanten."
Jeg ville bringe en vis vildskab, som ville ryste selv mig.
Når det ikke er andet end et ansigt forvredet af vrede.
Det er nemt at finde ud af, hvor det kom fra.
Min far var Rambo i virkeligheden.
Ingenting blev talt til rette. Det var som regel et fysisk ultimatum.
Måden gaflen blev drejet på. Hvis han spiste sådan her…
…så var der tæsk i luften.
Ham ville man ikke falde i unåde hos.
Det blik. Det var genetisk. Han gjorde sådan her.
Jeg så det som en mulighed for at skabe,
hvad jeg anser som den første rene actionfilm,
fordi den er lavet fuldstændig kinetisk.
Der er så meget bevægelse,
at dialogen ikke kan ligge hos stjernen, men må ligge hos Trautman og andre.
Man bliver tiltrukket af den her enspænder,
denne ensomme karakter, som føler sig efterladt.
Hans skuespil kom dybt indefra, meget dybere, end hvad der stod i manus.
Han er god til at skrive kløgtige og rytmiske dialoger,
men som samtidig virker improviserede til en vis grad.
Sly har en særlig evne med sine ordvalg.
De er simple, de er sandfærdige.
Der er en hensigt med de ting, han skriver og siger.
Jeg begyndte at læse op på krigsveteranerne,
og hvad de havde fortalt,
deres situation, deres traumer.
Jeg tænkte, at hvis jeg kunne tage brudstykker
fra omkring 20 forskellige mænds liv, og blande dem…
Rambo har nemlig ikke talt i årevis, så hans tale er ikke flydende.
Det vælter bare ud.
Jeg kom i tanke om en historie, jeg havde hørt om den her fyr,
som bar rundt på en skopudsekasse i Saigon.
"Må mig pudse, tak."
Jeg sagde nej, men han blev ved.
Joey sagde ja. Jeg hentede et par øl,
og der var en bombe i kassen.
"Jeg hentede et par øl. Der var en bombe i kassen.
Knægten åbnede den, og Joeys krop blev spredt over det hele.
Og han lå bare der. 'Hvor er mine ben?'"
Min ven! Jeg var snasket ind i hans blod og alt muligt.
Jeg prøvede at holde stumperne sammen, hans indvolde væltede ud.
Og ingen ville hjælpe!
Ingen! Han sagde: "Jeg vil bare hjem…"
"Hvor fanden er mine ben?" Det er ikke noget, man finder på.
Den slags sætter man sig ikke bare ned og skriver.
Det tog mig noget tid, før de historier bundfældede,
så jeg kunne bruge dem i den her sindssyge monolog,
der ikke stod i manuskriptet.
Jeg havde læst David Morrels bog.
Det, bogen siger, er, at hvis man laver en superdræbermaskine,
så bliver det ikke let at holde den slukket, når krigen er ovre.
Hele det koncept blev droppet i First Blood.
Det var Stallones idé, at Rambo skulle såre betjentene i stedet for at dræbe dem.
Slutningen i det oprindelige manus var,
at jeg skulle blive skudt af oberst Trautman og dø i slowmotion.
Jeg fortalte instruktøren, at det var skidt.
Jeg ville ikke have,
at der skulle sidde krigsveteraner fra Vietnam og se den her film,
hvor jeg bliver skudt, og indse, at alt håb er ude for dem.
Jeg gik min vej.
De råbte, at hvis jeg ikke om tilbage, så ville det være kontraktbrud.
De lavede en screening i Las Vegas.
Reaktionerne var så dårlige, at de lavede den om til det, den er i dag,
fordi på det tidspunkt begik 20.000 krigsveteraner selvmord hver måned.
Jeg sagde: "Det vil jeg ikke være en del af.
Det kommer ikke til at ske."
I midten af 80'erne begyndte jeg at lave Rambo.
Og denne karakter satte gang i noget.
Det første, jeg tænker på, er det fysiske aspekt.
Det, der gjorde Stallone til den perfekte 80'er-stjerne,
var, at alt i det årti handlede om overflod.
Men hans krop, og det kaos og ødelæggelse, den kan forårsage…
Folk elskede at se ham presse sig selv.
Selv når det nærmest var selvparodisk,
tog folk i biografen, fordi han var ultraversionen af sig selv.
Arnold Schwarzenegger var hans eneste konkurrent.
Da Sly lavede Rambo, trådte han ind på mit territorie.
Han var markeret, og alle talte om hans krop.
Så det skabte naturligvis konkurrence.
Dengang var vi som små børn. Hvem bruger de største knive?
Hvem bruger de største geværer, og hvem holder dem i en arm og…
Sådan var det. Hvem havde de største muskler?
Hvem var mest markeret? Hvem havde den laveste fedtprocent?
Det var latterlige ting, som vi skændtes om.
Nu griner vi bare ad det.
Vi lærte, hvilken effekt muskler har.
Effekten er, at folk tager det dobbelt så meget til sig.
Det var det, der gav actionfilm et nyt løft, ny medvind.
Jeg arbejdede på at lave den genre.
Det ville være lukrativt,
og man ville rejse verden rundt. Og det blev sådan.
Der er noget uimodståeligt ved Sylvester Stallone.
Fra underdog til mester.
…det har gjort Stallone verdenskendt og velhavende.
Stallone ved, at hans succes skyldes, at han ved, hvordan man laver et hit.
Jeg var altid et skridt bag Stallone.
Hans film indtjente flere penge.
Året efter indtjente jeg det samme, men så havde han endnu højere indtjening.
Sådan blev det ved. Det gik bare opad for ham.
Sly kunne ikke stoppe.
Han var skuespiller, instruktør og nu en magtfaktor i Hollywood
Jeg hører tit fra folk, dine fans, at man enten er til Rocky eller Rambo.
Frustrerer det dig som skuespiller?
Det er tveægget.
Det er frustrerende,
men når man finder ikke bare en, men et par karakterer,
som er så markante og vellidte,
så indser man, at man har opnået noget, der er særligt.
Jeg kan godt lide efterfølgere,
fordi historien kan sjældent blive fortalt på to timer.
Hvorfor ikke blive ved, hvis publikum kan lide det.
Man skal ikke nedgøre efterfølgere,
for det er ti gange sværere at finde på noget,
der kan holde kog i interessen og magien.
Så i Rocky III og Rocky IV
afspejler karakteren i mindre grad Sylvester Stallones historie,
den minder mere om en tegneseriefigur.
Han er ikke bare en tegneseriefigur, men han kæmper mod tegneserieskurke,
som var de taget ud af en Marvel Comics-tegneserie.
Absurditeten i det, der er på spil, bliver dominerende i denne film.
Publikum skal have ultra-Stallone-oplevelsen
indenfor rammerne af Rocky-brandet.
Han bokser, han instruerer, han skriver, han gør det hele,
hvilket er meget vanskeligt i så fysisk krævende en film.
Dolph Lundgren, han pulveriserede mig.
Den aften begyndte mit hjerte at hæve op,
hvilket sker, når hjertet rammer brystkassen.
Og så steg mit blodtryk til 260,
og de troede, at jeg snart ville snakke med englene.
Pludselig lå jeg på intensiv omgivet af nonner.
Jeg tænkte: "Nu går tæppet ned."
Dolph Lundgren sendte mig ni dage på hospitalet.
Jeg opsummerede det i Rocky IV.
Når man bliver slået i gulvet,
så beder man til at få en på siden af hovedet,
så man ikke skal lide mere,
men en lille stemme lyder: "Giv mig en runde mere."
Jeg presser på, deraf mine fem rygoperationer.
Man burde jo stoppe efter den første rygoperation.
Jeg skal sikkert have en til.
Jeg siger: "Det gør jeg ikke igen", men det gør jeg.
Jeg ved ikke hvorfor, men det gør jeg.
Jeg har altid befundet mig i en turbulent verden,
og det har været korporligt, man kan vel sige voldeligt.
Min far var i hæren, og han var i kavaleriet.
De havde et kavaleri ved grænsen til Mexico under anden verdenskrig.
Og der lærte han at spille polo.
Jeg tilbragte en del tid…
Jeg lærte at ride, og jeg spillede i noget tid, og det er en fed sport.
Sly blev en fremragende polospiller. Han kunne være blevet professionel,
men min far hundsede med ham, og derfor stoppede han til polo.
Jeg begyndte at spille igen, da jeg var omkring 40.
Jeg sagde: "Nu gør jeg det ordentligt. Jeg lykkedes, far."
Jeg vil lave et hold til min far med verdenseliten,
så vi kan spille mod hinanden på Wellington, verdens største bane.
Sly Stallone viser verden, hvor god han er til hest med en kølle.
Han vil imponere polo-eliten.
Jeg var på banen, og jeg spillede godt.
Jeg har min far lige i hælene…
…og jeg skal til at skyde til bolden.
Min far spidder mig i ryggen.
Han rammer mig så hårdt.
Jeg faldt af. Entertainment Tonight var der.
Hesten træder på mig, jeg burde være død.
Men jeg får rejst mig op, og jeg er…
Og han red bare sin vej.
Det var været den mest spændende dag i mit liv.
Endelig fik vi spillet sammen i en kvalitetspolokamp.
Bemærk, at den første svinestreg, og kampens eneste svinestreg,
kom fra min far, som lavede den på sin søn.
Det var det. Det var sidste jeg, jeg spillede polo.
Jeg solgte det hele. Jeg solgte samtlige heste, ranchen, bilen,
og så var det slut.
Vi bliver født som blødt ler,
og en hårdhændet skulptør begynder at lave fordybninger i det,
og sådan er vi formet. Det er det, vi er.
Man kan ikke bare glatte de fordybninger ud,
og det skaber personligheden.
Kun få kan magte det, det kræver arbejde.
Hans mål med Rocky V var nok,
at han ville sikre sig, at han ikke kom til at glemme,
hvem han var, hvor han kom fra.
Han ville tilbage til sine rødder, men det skete ikke, som han havde håbet.
Med Rocky V tænkte jeg:
"Hvis jeg mistede alt,
ville jeg så kunne gå tilbage og starte forfra?"
Ikke uden andres hjælp.
Jeg indser, at det er slut.
Tommy bliver derfor vigtigere end min familie,
fordi han vil kunne give mig anseelse igen.
Det var næsten for personligt.
Hans søn, Sage. Han puttede ham ind. Han skrev ham ind.
Han ville give ham den mulighed, der var så vanskelig for Sly at få.
Hvordan skrev du scenen i kælderen med din søn?
Han siger, du går op i boksning, men du ser ikke mig.
Kommer det fra dine egne erfaringer?
Desværre, ja.
Du sagde, at jeg ville blive nummer et, men du løj.
Du løj for mig, og du løj for mor!
Jeg løj ikke for dig. Tommy havde brug for min hjælp.
Det havde jeg også.
Jeg prøver at tage noget, som jeg faktisk…
Noget jeg ville ønske, jeg havde gjort i virkeligheden,
men som jeg ikke var i stand til.
Ofte gjorde jeg den slags teatralsk,
magisk.
Hvis du har noget, du vil give videre, så giv det dog videre til din søn.
Hendes monolog, da jeg er ved at miste min søn og få et nervesammenbrud…
"Jeg ønsker ikke det her. Vi skal ikke starte forfra."
Hun giver mig tørt på.
"Red din søn."
Meget af det er sandt.
Desværre er der ting, man prioriterer frem for ens familie,
og konsekvenserne er ret drastiske og knusende.
Jeg prøver at formidle min filosofi, som er,
at al den storhed, al fanfaren, al den internationale anerkendelse
er ligegyldig, når man ikke kan sove,
når man ingen har ved sin side, når man ikke har sit kød og blod.
Rocky V blev nok lidt for personlig.
Publikum tog ikke slet ikke godt imod den.
Jeg har altid sagt,
at man ikke skal se anden halvdel af en stjernes biografi.
Det er altid: "Han var på toppen, og han havde verden i sine hænder,
og så…
Bliv hængende og oplev nedturen."
-Sly! -Sly!
Hvis jeg vidste, at jeg kun skulle lave 25 film i mit liv,
så havde jeg valgt anderledes.
Og nu laver du så en farce. Du er vendt 180 grader.
Farcen er en død kunstform.
En farce er ikke en komedie. Det er små…
Det går så hurtigt.
Når man træder ud af sin kasse, og begynder på at lave farce,
så har man selv bedt om det. Forstår du?
Hvis man har sulten, så prøver man at udvide repertoiret.
Det var naturligt for Sly at tænke, at han skulle lave komedier.
Hvilken en tog dig længst væk fra…
-Den, jeg er? -Ja.
Det er der ingen tvivl om. Den der.
Stop! eller min mor skyder.
Der var et manuskript, som blev givet til hans agent og min agent.
Jeg læste det og tænkte: "Den kan jeg ikke sælge."
Men jeg afslog ikke.
Så studiet ringede og sagde: "Arnold vil have manusset."
Og Sly blev så tosset over, at jeg ville lave filmen,
at han gik med til at lave den, og resten er historie.
Han lavede film, som ikke gav mening for ham.
Det så i hvert fald ikke sådan ud.
Han er helt og holdent Sylvest Stallone i de film, men miljøet er bare forkert.
Jeg kan ikke løsrive mig fra den, jeg er. Jeg forsøgte ved at lave komedier.
Selvom det var lidt af et eventyr, så var det spildte kræfter.
Jeg kunne have brugt tiden bedre. Folk blev desillusionerede.
De sagde: "Gør dog hellere det, du er skabt til."
Tilbage til rødderne kan man sige.
Og så blev jeg betragtet som som en enstavelsesperson.
Jeg skulle sige mindre og være mere fysisk.
Det blev jeg kendt for.
Han er bare en bøf af en actionfigur, som egentlig ikke siger noget.
Han er hovedrollen i en actionfilm.
Den ene foregår i et fængsel, og den anden foregår på et tog.
Jeg nåede til et punkt, hvor jeg tænkte: "Okay, det er action og action.
Hvad har du gang i?"
Hans karakterer havde mindre karakter og var bare en hovedrolle.
Det kom tilbage med Cop Land.
Det gav mig ingen glæde længere.
Udfordringerne var kun af fysisk karakter,
og de havde intet at gøre med arbejdet med en karakter,
hvor man er helt afhængig af, hvordan man spiller.
Så jeg tænkte, at jeg måtte stoppe lidt op.
Jeg må vende tilbage til det, jeg nyder,
og det er interaktionen med andre skuespillere.
Da Miramax præsenterede Cop Land, sagde de: "Det bliver vanskeligt,
fordi du må lægge alt det fra dig, som du har lavet i de sidste ti år."
Du skal tage 14 kilo på.
Du skal være utrolig slesk, indsmigrende, genert.
Det var tid til at vende mig på vrangen.
Jeg skulle bære mit inderste udenpå.
Nu kunne jeg blive taget alvorligt som skuespiller.
Jeg ville gerne have muligheden for at arbejde med store skuespillere
og stå i min egen ret.
-Undskyld, Moe. Han vadede bare ind. -Undskyld, at jeg kommer brasende.
Scenen med De Niro var noget, jeg havde jeg ventet 20 år på.
Alle tænkte: "Det bliver et blodbad. Det bliver en katastrofe."
Hvad foregår der? Du kom til mig…
Jeg siger mine replikker,
og jeg føler, at Bobby ikke giver mig nok Bobby.
Jeg ville have hans karakter til at give mig igen.
Jeg vil have, at han slår mig så hårdt, som det er nødvendigt
for at jeg kan føle, at jeg…
…spiller rollen ordentligt.
Jeg bliver nødt til at gå smadret herfra.
Jeg sagde: "Jeg vil improvisere. Jeg vil forsøge at gå ham på nerverne."
Vi optager scenen, og vi er ved den sidste replik.
"Jeg kan hjælpe dig mere."
Jeg ved, at han tænker: "Det var den optagelse."
Jeg sagde: "Vent lige lidt.
Du sagde, at du ville være der, hvis jeg havde brug for hjælp.
At jeg kunne komme…"
Han sagde: "Det alt sammen slut."
"Det er ikke slut. Jeg gjorde, som du bad om,
præcis som du bad om.
Siger du, at det er ligegyldigt nu?"
Giv mig nu en chance. Lad mig tale ud."
Han siger: "Hold… Din døve nar!"
Hør her, din døve nar.
Jeg gav dig chancen, da den var der.
Jeg gav dig muligheden for at være betjent, og du dummede dig.
Ja, for fanden! Tak, Bobby.
Men det faldt til jorden. Det gik ikke godt.
Han bærer filmen,
men det er gennem hans karakters fysiske fremtoning.
Alle de andre leverer store monologer.
Det handler om detaljerne… Karakterens flygtighed.
Der er noget ved Stallones tilbageholdenhed.
Han spiller noget dybt herinde.
Gid at James Mangold havde mere tiltro til det, Stallone gjorde,
for der er en grund til den tristhed.
Jeg synes, at filmen svigter ham.
Han fik ikke nok hæder for den film.
Det var frustrerende for ham.
Jeg begyndte at blive skuffet over mig selv.
Jeg tænkte: "Det er nok bare den naturlige forældelsesproces.
Måske er det rejsen. Ingen kan være på toppen for evigt."
På det tidspunkt indså jeg,
at skomageren skal blive ved sin læst, at man skal blive en specialist.
Som en kunstner.
Du har den stil, du er en Rothko,
og ingen er bedre til at lave en Rothko end Rothko.
Alle siger: "Vi har hele paletten. Vi kan gøre hvad som helst.
Nej, du kan ej.
Du har visse udtalte svagheder og styrker.
Og jeg sagde: "Fokuser på styrkerne.
Forsøg ikke på at lave Shakespeare, når du ser ud som mig."
Han har de her to karakterer, som han altid kan vende tilbage til,
hvis han vil have tilbedelsen eller følelsen af berettigelse tilbage.
Den kommer tilbage, når han spiller Rocky eller Rambo.
De karakterer vil altid være der for ham.
Dem kan han altid vende tilbage til for at starte forfra.
I en film som Rocky VI,
som er den bedrift i hele min karriere, som jeg er mest stolt af,
fordi vi følger Rocky V, det er 19 år senere.
En hel generation er vokset op uden at vide, hvem Rocky er.
Den karakter havde stor betydning for mig og for mange andre,
og det pinte mig, hvis det var sådan, det skulle slutte.
Så jeg brugte utallige timer på at skrive, omskrive, skrive Rocky Balboa.
Producenten sagde: "Det kommer jo ikke til at ske."
Jeg blev afvist gang på gang af studierne.
"Rocky er færdig, ligesom du er."
Det var brutalt. Ingen ville lave den.
De grinede af det. Selv min kone bad mig lade være.
Men hun forstod ikke, hvad jeg gik efter. Jeg ville ikke lave en boksefilm.
Jeg ville lave en film om, hvordan man kommer videre,
når de ting, man holdt mest af, ikke er der længere.
Og det gjorde jeg symbolsk ved at Adrian nu er gået bort,
og du har bare ondt i maven.
Dit liv er ufuldkomment, og man kan ikke leve videre uden…
Du opnåede ikke det, du troede, du ville. Du fik ikke elsket hende nok.
Du fik ikke vist folk respekt, du sagde aldrig tak.
Du snakkede om det i kælderen,
og det er fortrydelse.
Jeg sagde: "Det har jeg meget af, og det er det, filmen handler om."
Han bokser for at vaske smerten og fortiden af sig.
Han siger: "Jeg vil erstatte den gamle smerte med ny smerte.
Jeg vil slås på,
og så kan jeg måske glemme alt om det, der skete i kælderen.
Jeg snakkede med min søn om, hvad fremtiden går ud på.
Jeg tænkte, at livet er ubesejret. Man kan ikke slå det.
Man må bare forsvare sig.
Det var inspirationen til replikken: "Ingen slår hårdere end livet."
Jeg har for vane at tilføje ord.
Vi var godt igennem scenen, og så sagde de:
"Hvorfor tilføjede du det ord? Det var fint før.
Denne optagelse var helt, som den skulle være.
Det er ligetil.
Budskabet er så tydeligt, som det kan overhovedet kan blive.
Og det er ikke hysterisk."
Du kunne engang ligge lige her.
Jeg holdt dig og sagde til din mor:
"Det bliver verdens bedste barn.
Det barn bliver bedre end nogen anden."
Man kan se, at der er kærlighed bag ordene.
Han elsker ungen.
Verden er ikke rosenrød.
Det er et ondt og grimt sted.
Ligegyldigt hvor sej du er, så vil den sætte dig til vægs,
og den vil holde dig fast, hvis du lader den.
Hverken du, jeg eller nogen anden kan slå så hårdt, som livet kan.
Men det handler ikke om, hvor hårdt du slår,
men hvor hårde slag, du kan tage og stadig bevæge dig fremad.
Hvor meget du kan tage imod og stadig bevæge dig fremad.
Jeg har altid gerne villet tage Rocky I og sætte den sammen med den her
for at vise, hvor hurtigt livet går.
Livet er addition, indtil man bliver 40, og derefter er det subtraktion.
Dine børn flytter hjemmefra,
dine venner kommer videre, nogle af dem dør, man mister jobbet.
Mister. Det forsvinder.
Der er en replik i filmen:
"Jeg er lykkelig for at han blev født, så jeg nu kan leve gennem dine øjne."
Det er sådan, at fædre ser deres børn.
Det er en forlængelse af… En bid af uddødlighed.
Så længe han lever, lever mindet om dig. Du gjorde noget rigtigt. Det er håbet.
Du lavede en række succesfulde Rocky-film og Rambo-film,
men efter den succes, så var der folk, der sagde:
"Du er nok blevet for gammel til at spille de roller."
Og din agent sagde: "Vi kan nok ikke hjælpe dig."
Den fjerde korsvej.
Okay, skal jeg lytte til dem, eller hvordan har du det selv?
Er du stadig et konkurrencemenneske. Er der noget i kælderen, som Rocky sagde.
Jeg tænkte: "Ja, det skal bare være alderssvarende."
Og så fandt jeg på The Expendables.
Jeg var til en rock and roll comeback-koncert.
Jeg siger til min kone: "De er bare så gode."
Min kone kigger på mig. Jeg siger: Det bliver bedre."
Bum!
Frem træder den her fyr iført Dockers, lærredsbukser med hængerøv,
og han har siddet for længe ned, så de ligner en harmonika bagpå.
Hold da kæft, det er genialt.
Stedet er udsolgt. Alle dem på scenen er færdige.
Men tusindvis af mennesker var kommet
for at se denne samling af tidligere storheder,
så jeg sagde: "De har fat i noget. Det vil jeg gøre med actionfyre."
Og det gjorde det til en begivenhed.
I modsætning til Stallone i The Expendables,
er den undværlige.
Nej, han er en del af en gruppe af tidligere storheder.
"Pis. Den må jeg se for at få stillet min morbide nysgerrighed."
Fantastisk koncept.
Du bringer de her actionhelte
fra 80'erne, 90'erne og nullerne sammen i et stort sammensurium.
Stallone begynder i denne alder at acceptere sin erfaring,
det at han har overlevet så længe.
Burde han egentlig stadig være i live? Jeg ved det ikke!
Det er ikke unormalt,
at en actionhelt kommer til skade under optagelserne.
Men det er vist tydeligt, at Sly tog det ud på et overdrev.
Jeg syntes, det var for meget.
Familien var der under optagelserne, og det var hårdt for dem,
fordi jeg var så stresset og gennembanket
og bronkitis, svampeinfektion og brud på nakken.
Det blev ved og ved.
De nød ikke at være der.
Han arbejder om natten og sover ikke. Og i nat skal han arbejde igen.
Han skal bare hjem og blive opereret med det samme.
Jeg er aldrig rigtig kommet mig fra Expendables 1.
Det var så hårdt for min krop. og den er aldrig blevet det samme igen.
Aldrig. Og man tænker: "Var det virkelig det værd?"
Gør du det for at få folks anerkendelse?
Virkelig? Det er jo som et barn,
der har brug for et skulderklap af sin far,
den konstante opmuntring, men det passer.
Den her film har længe gjort indtryk på dig. Hvorfor det?
Den her film minder mig om min far.
Du kaldte aldrig på mig. Du sagde aldrig mig navn.
Jeg ville have gået, kravlet. Jeg ville have gjort hvad som helst.
Det er ikke min skyld. Giv ikke mig skylden!
Det her er den mest usædvanlige film om at spore sig ind på,
hvad kernen i behov er, menneskets behov.
Kærlighed. Kærlighed som bliver gengældt.
Du er ikke min!
Vi er ikke forbundet.
Jeg fornægter dig!
Ingen af jer får mit kongerige! I får intet! Må pesten tage jer!
Må jeres børn blive ramt og dø.
Når man er blevet afvist,
så er kærligheden et kraftigt stof.
Jeg fik aldrig rigtig en chance.
I min barndom var alting…
Det var ikke godt.
I min verden, i Stallone-filmverden,
kan de ting, der normalt ikke sker, ske.
En taberbokser kan blive en vinder.
Jeg har en god evne til at få bitterheden til at prelle af
og blive til det, jeg ville ønske var sket.
Jeg ville ønske, at jeg havde en far som Rocky.
Du kan sidde og filme dig selv. Se engang.
-Sådan. -Er det ikke fantastisk?
Jeg sagde: "Far er døende. Han dør snart."
Og du har ikke snakket med ham længe.
Jeg elsker dig.
Pas på dig selv.
-Ja. -Og her er Frank.
Jeg sørgede for, at han var hos min far et par uger, før han døde.
Kom her, sønnike.
Det er den bedste dag i mit liv.
Jeg elsker dig, far.
Han er på sit dødsleje.
Han siger: "Du, Sly." Jeg siger: "Ja, far."
Han siger:
"Du bør lære at elske og tilgive folk."
Jeg siger: "Virkelig? Det slår dig nu,
hvor englene skal til at hviske dig i øret?"
Han siger: "Ja, du bør lære…" Og så griner han.
Jeg sagde: "Din skiderik.
Ligger du og fortæller mig, at jeg skal være god,
som om du har fået en åbenbaring på vejen ud?"
Han siger: "Ja, det fik jeg.
Husk nu bare disse ord, din skiderik." Jeg sagde: "Tak."
Mine børn, det er noget, der får følelserne frem i mig.
Der en grundliggende fortrydelse.
Jeg
kunne have lært så meget mere,
hvis jeg ikke havde været så selvoptaget
og ikke havde travlt med andre mennesker.
Du tænker på, hvad du burde have gjort, da de var på den alder.
Og nu har de den alder.
Hvordan kvajede jeg mig sådan? Jeg havde travlt med at skabe en dum film
i stedet for at skabe deres liv.
De gør mig lykkelig. De gør mig virkelig trist.
De får følelserne frem i mig.
Jeg skulle være tæt på at miste det, før jeg fik respekt for det.
Min kærlighed til mine børn nu har virkelig vist, hvor meget tid betyder…
Jøsses. Det er så ubarmhjertigt og brutalt.
Det kommer snigende. "Okay, så er det forbi, Sly."
"Jeg er lige blevet født."
"Nej."
Nu er det et spørgsmål om… Jeg vil være jongløren.
En rigtig god jonglør. Du ved…
Familien, livet, børn, hustru.
Kunst, det hele. Fuldstændig i balance.
Der er en gammel talemåde, som lyder,
at barnet bliver til mandens far.
Børnene, som jeg har skabt, Rocky og Rambo, er nu blevet mine far.
De tager sig af mig.
Det smukke ved at have spillet disse to er,
at det bogstaveligt talt er hele livsspektret.
Ham uden rettigheder, som ingen venner har,
den ensomme,
og ham her, der bare omfavner alting,
som elsker mennesker, og som er elsket af mennesker.
Jeg kan forholde mig til dem begge.
Jeg levede i en verden omgivet af død.
Jeg prøvede at vende hjem.
Rambo er livstruende såret,
og nu er han kommet hjem, så han kan sidde i sin fars gyngestol.
Han ser sit liv ebbe ud for sine øjne.
Jeg begyndte at fortryde tanken om,
at dette skulle være måden, at denne kriger skulle ende sine dage på.
Da de panorerede ud, stod stolen stille.
Jeg fik dem til at bruge CGI til at få stolen til at bevæge sig en smule,
så han lever stadig.
Men det gjorde den ikke, da vi skød det.
Det gør ud fra den betragtning, at vi ikke skal se vores helte
dø for øjnene af os.
At der altid er noget mystisk ved dem.
Med Rambo indså jeg, at han aldrig vil have et hjem.
Det er den karakters tragedie.
Uden et hjem,
uden familien, uden hustruens og børnenes kærlighed,
hvad er det her så?
Det er bare billeder,
levende billeder af noget, der aldrig har eksisteret.
Det er ikke livet.
Det er kunst.
Det er fantasien, der har taget form.
Det der er ægte.
Det lever og ånder og dør og bløder. Og sørg for at tage dig af det.
Men hvis ingen viser dig hvordan,
og hvis du altid har været ringeagtet, så skabes der et hul.
Og det hul bliver aldrig fyldt.
Men jeg kan fylde det gennem fantasien.
Jeg vil gerne fremvise håb på en eller anden måde.
Jeg er i håb-branchen, og jeg hader sørgelige slutninger.
Beklager.
Kom I bare efter mig.
Tekster af: Philip Olsen