Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mám výčitky? Jo, jasně že mám.
Ale taky mě to
motivuje ty výčitky překonat a napravit
prostřednictvím malování a psaní.
Fyzicky to totiž nenapravím, je to pryč.
Může za to ta podělaná věc zvaná čas.
Prostě je to pryč.
Dívám se na… Pokud jste někdy jeli vlakem,
v každém okýnku vám před očima mizel výhled.
Jako když si prohlížíte fotky. Tudy už se vracet nebudete.
A váš život je stejný.
Před očima vám mizí jedna vzpomínka za druhou.
A nejde to… Jsou pryč.
ROCKY NEJSEM NAŠTVANÝ JSEM…
Být lhostejný je snadný.
Říkal jsem si, že to chce něco drastickýho.
Všechno zabředává do opakující se všednosti.
Cítím, jak trochu chřadnu a usychám.
Jako fík, který spadl ze stromu. Usycháte.
Bože, jak dlouho tu ještě budu? 20 let? Tak dlouho být lhostejný nechci.
Tak jsem si řekl: „Ty jo, chceš rozproudit adrenalin?
Odejdi.“
Proto se musím přestěhovat na východ.
Nic vás neinspiruje víc, než když vezmete své věci a minulost
a zmačkáte je, víte?
Kdo je ten Sylvester Stallone?
Umělec, scénárista, básník, herec,
obrovská celebrita.
Jak se to stalo?
Sly si vždycky jde vlastní cestou.
A pokud ještě neexistuje, vyšlape si ji sám.
Byl to samouk.
Nepůsobil jako skvělý herec.
Neměl neskutečné charisma.
Ale dal nám něco jiného.
Herce, který si píše scénář a režíruje sám sebe.
Neudělal to jako první, ale udělal to jako první superstar.
Vážně chápal, co se od něj chce.
Stalloneova příběhu jsem byl součástí,
jako by byl můj vlastní.
Snil jsem o tom, že by se vám mohlo stát něco takového.
Součástí tří filmových sérií byl jen on.
To on je ten génius.
Nebyla to nehoda.
Můžete mi ukázat kazety, které jste našel při balení?
Jo, nějaký tu mám.
Tak schválně.
Tohle bylo s New York Times.
Prokážete mi laskavost?
Začnu citací z vaší tiskové zprávy a vy pak budete pokračovat, ano? Dobře.
Sylvester Stallone se narodil v drsné newyorské Pekelné kuchyni
v parném létě roku 1946.
Zatraceně.
Nikdy mě nenapadlo, že se sem vrátím.
Narodil jsem se v Pekelný kuchyni. Byl jsem Newyorčan.
Nebyl jsem tu už 65 let.
Vy tu bydlíte?
Ne, na 45.
- Jo? - Jo.
- Kdysi jsem tu žil. - V tomhle bloku?
- Jo, přesně tak. - Jaké to tu bývalo?
- Drsný. - Jo?
- Říkalo se tu tomu Pekelná kuchyně. - Jo.
Vzpomínám si, že to okno bylo vždycky otevřený.
Pozorováním života jste se hodně dozvěděli o povaze lidí.
Sledovali jste film.
„Hej, kdy přijdeš?“ „Zítra.“ „Zavři to zatracený okno.“
A tak pořád dokola.
Vzpomínám si, že táta nosíval italský tričko,
který vypadalo jako ze hry Arthura Millera.
Pohled z mostu, to je můj život.
Otec přijel do New Yorku a potkal tu mou matku.
Jako holič přecházel do kosmetiky, jako kadeřník si totiž vydělal víc.
Táta byl taky velmi ostýchavý, protože podle mě nebyl moc vzdělaný.
Jakákoliv urážka ho dokázala…
BRATR
Vybuchl.
Máma byla taky přísná.
Se starým kartáčem na vlasy a koupelovým kartáčem to uměla.
Mívala dlouho a nezlomitelné nehty a říkávala: „Pojď sem!“
Máma prodávala cigarety v klubu Diamond Horseshoe Billyho Rose.
To byl náš hlavní zdroj příjmu.
Táta mi řekl, že se porodu bála.
Autobusem jezdila dokonce i v devátým měsíci.
A začala rodit.
Někdo byl natolik pohotový,
že ji odvedl do nemocnice.
A právě tam jsem přišel na svět.
Porod provázely komplikace, které mi způsobily ochrnutí tváře.
Narodil jsem se s vadou.
Máma byla výstřední, svérázná,
velmi otevřená a nepředvídatelná.
Vím, že jsem po tátovi
zdědil jistou divokost, o tom není pochyb.
Rodiče byli pořád stejní.
Ležel jsem v posteli a slyšel jsem je křičet a řvát.
Táta hulákal…
Byl jsem strachy bez sebe, protože jsem cítil tu ozvěnu.
Rodiče byli svými problémy nejspíš zaujatí natolik,
že nás přehlíželi.
Většinu dětství jsem strávil v internátních školách.
V podstatě 12 měsíců v roce.
Domů jsem nejezdil, protože rodiče neměli čas. Pracovali.
A lidé mi říkali: „Cítíš se být ochuzený o lásku.“
A já na to: „To je pravda.“
Tu lásku jsem možná našel
v úctě a podpoře cizích lidí.
Nic vás nenasytí tak jako přijetí a když jste miláčkem publika.
Kéž bych to dokázal překonat, ale nejde to.
Pro mě i pro něj byly filmy únikem z reality.
V kinech jsem trávil celé hodiny.
Jeden film jsem viděl klidně šestkrát
a ve čtyři odpoledne jsem šel domů.
Takový jsem měl život a ideály.
Velkolepost, tvrdá píle a vítězství dobra nad zlem.
Hrdiny jsem uctíval vždycky. Chtěl jsem zachránit autobus plný dětí.
Takový chci být. Chci být někdo,
kdo zachraňuje.
Chodíval jsem do ložnice rodičů.
Měli tam laciné zrcadlo z Woolworth’s za 2,99 dolarů.
Sedával jsem tam a celý den jsem si zpíval.
Ať už jsem napodoboval někoho, kdo zpívá, dělal jsem lip-sync,
nebo jsem šel třeba na Herkula
a pak jsem napodoboval Steva Reevese.
Když v Hercules Unchained vystoupí,
celý chrám strhne
a objeví se ten neuvěřitelně krásný,
urostlý a dokonalý vzor mužnosti…
To mě dostalo.
Řekl jsem si: „To je moje cesta.“
Konečně jsem měl vzor, který jsem uctíval.
A můj osud je naplněn!
Táta si uvědomil, že to v New Yorku neutáhne,
tak odjeli do Marylandu.
Jsme z nefunkční rodiny.
Přišel jsem ze školy a doma nikdo.
Máma odjela pryč.
Chodili k soudu, bylo to hrozné.
Já odjel s mámou do Filadelfie a brácha zůstat s tátou v Marylandu.
Naprostý venkov a cvrčci.
Byli jsme dost odříznutí a široko daleko byli jen koně.
Z nějakého důvodu jsem měl ke koňům blízko už od šesti let.
Nebyli dobří, ale táta je prostě kupoval.
Třeba za 25 dolarů.
Moc peněz neměl, ale nějak se dostal k pólu.
Všichni v týmu měli krásné koně, skvělé přívěsy a ranče.
My měli barabiznu.
Většina koní byla nemocná.
Někteří oslepli, když jste zastavili rychle.
Tak jsem začal hrát pólo,
ale jen tak na hlíně s klukama.
Ale naučil jsem se to a začal jsem se zlepšovat.
A ve 13 jsem pronikl do žebříčku.
Byl jsem v národním žebříčku.
Tátovi se to moc nelíbilo
a uprostřed jednoho zápasu jsem chtěl provést odpal pravačkou vlevo.
A nic špatně jsem neudělal
a on řekl: „Jsi na něj mot tvrdý!“ Já řekl: „Vím, co dělám.“
A on na mě z tribuny křičel: „Nevíš! Nevíš, na kom jedeš!“
Konečně jsem koně odstavil, abych se připravil na další úsek,
a on sešel z tribuny,
popadl mě za krk, mrštil mnou o zem,
vzal koně za uzdu a odešel z hřiště.
Já tam ležel a říkal si, že už koně nikdy v životě nechci vidět.
Vychovával mě velmi
krutý otec. Víte? Byl…
Silná bolest mi nebyla nijak cizí.
A začal jsem si říkat, že mě nezlomí.
Že ať udělá cokoliv, rozhodně mě nezlomí.
Myslím, že táta žárlil.
Brácha byl pěkný lupínek. Chodil za školu, pral se.
Neučil se dobře a ze všech škol ho vyhodili.
Za 12 let jsem vystřídal 13 škol.
Na vojenské škole jsem nevydržel asi ani měsíc.
Tak trochu to byl nenapravitelný průšvihář.
Chodil do školy Devereux, což byla škola pro problémové děti.
A tam se u něj začal projevovat zájem o hraní.
Pak šel na vysokou. Tam to s herectvím začal myslet vážně.
Vypsal se tam konkurz.
Nevím proč, přihlásil jsem se o roli ve Smrti obchodního cestujícího.
A dostal jsem ji.
Byl jsem na pódiu a cítil jsem…
Nervózní jsem nebyl vůbec.
Měl jsem to pod kontrolou. protože to pro mě bylo přirozené,
šlo mi to snadno.
V publiku byl profesor z Harvardu, který mi pak přišel říct:
„Měl byste o tom uvažovat jako o kariéře.“
A já na to: „No tak.“ A on: „Jo.
Měl byste to studovat. Něco ve vás je.“
A tenhle okamžik
mi změnil celý život.
V New Yorku jsem přistál, když byl Woodstock.
Řekl jsem si, že je načase to zkusit.
Nevěděl jsem, v jakém městě žiju. Nepatřil jsem do něj.
Byl jsem osamělý a snažil jsem se nějak prorazit.
Protloukal jsem se po ulicích. Uměl jsem tam přežít.
Spal jsem mezi dveřmi, na zastávkách a v knihovnách.
Klidně i v mrazivé zimě.
Chodíval jsem do agentur.
Oslovoval jsem všechny. „Rád bych se stal klientem.“
„Nic nepřijímáme.“
Podstrčil jsem jim fotku a oni mi ji vrátili.
Vždycky mi odpověděli,
že mumlám, padají mi oči a jsem takový a makový.
Největším úspěchem byl štěky mimo Broadway,
kde jsem musel být vysvlečený.
Dostával jsem jen tyhle role. Bylo to hrozný.
Řekli mi, že to neklapne. Možná jako komparzista.
Tak jsem se začal podvolovat a dumat nad tím.
Protože mě pokaždý obsadili do role nějakýho grázla.
- Pozor! - Neviděl jsem vás.
Nedostával hlavní role.
Pracoval jako kulisák nebo rekvizitář…
REŽISÉR
…ale úctu mi nikdy neprokázali.
Byl jsem tak zahleděný do sebe a izolovaný
a John byl úplně stejný.
Sly začal psát, protože nedostával to, co chtěl,
tak si to vytvořil sám.
A nebylo to tak,
že by o tom přemýšlel, prostě to jen udělal.
Řekl jsem si, že to není dobrý. Že už hrát nechci.
Možná můžu sepsat všechno, co mě štve, a udělat z toho scénáře.
Dostal jsem práci jako uvaděč.
Celý den jsem mohl sledovat filmy.
Měl jsem laciný diktafon
a nahrával si soundtracky a dialogy,
který jsem pak doma vylepšoval.
To jsem začal dělat. Několik let jsem jen psal, než jsem měl 16 scénářů.
John a já jsme byli každý na jiné vlně,
chtěli jsme si psát a produkovat vlastní tvorbu.
Každý pátek, sobotu a neděli jsme trávili s lahví vína z Boone’s Farm.
Žádný bary, restaurace a kluby. A tehdy jsme opravdu začali psát.
Mluvili jsme o ambicích a snech, ale taky o filmech.
Nějakým způsobem jsme se dostali na každý promítaný film v New Yorku.
Za lístek jsme nikdy neplatili.
Nikdy nás nenapadlo, že bychom mohli selhat.
„Co když to nezvládneme?“ To jsme si nikdy neřekli.
Až takhle přehnaně, neústupně a odhodlaně jsme byli přesvědčení,
že tu pro nás místo být musí, protože jsme tak zvláštní.
Někam zapadnout musíme. Něco jsme museli udělat. Jít si za osudem.
Proto jsme řekli: „Musíme natočit film Horses.“
Kovboj a indián vylezli z hrobů 100 let potom, co byli oběšeni.
Jel jsem do Marylandu.
Půjčili jsme si zbraně.
A když střílíme na to auto, tak ostrýma.
Řekl jsem: „Jsem snad blázen?“
Jeho otec se reinkarnoval jako šerif, který nás měl dopadnout.
Ve filmu hraje táta a zastřelí je.
Tu část, kde nás zabíjí, si užíval až moc.
„Chci tě zastřelit a pak ještě znova.“
Řekl jsem: „Není to trochu osobní? A biblický?“
Byl to němý film. Řekl jsem: „Slyi, proč je bez zvuku?“
„Nemám na to.“
To jsi chtěl němý film někomu prodat v roce 1971?
Nevadí, že se to ještě nestalo.
Nejdůležitější bylo, že měl hlas. Chtěl, aby byl vyslyšen.
Na střední mě považovali za příklad toho, jak se nemá psát.
„Sylvestere, přečteš nám to?“ „Ne, díky!“
A on: „Ano, nikdo jiný nechce.“
To odmítnutí mě povzbudilo.
Byla to výzva.
Přijmeš jejich hodnocení tebe, nebo se budeš hodnotit sám?
Sly chtěl být herec odjakživa,
ale role si vždy musel psát sám.
Chtěl být hercem a potřeboval, aby mu někdo dal roli.
Do ničeho ho neobsazovali.
FILMOVÝ KRITIK
Určité role si vymyslel, protože byl neobsaditelný.
Hraní jsem se vzdal. Skončil jsem.
Ale John Herzfeld mě požádal, abych mu pomohl s konkurzem.
V publiku seděl člověk, který měl na starosti třídu
a který jednou napíše a zrežíruje Pány Flatbushe.
A to byl začátek.
Šlo o to být ve správnou chvíli na správném místě.
Slye jsem poprvé poznal v Pánech Flatbushe.
Byli jsme celkem dost zvláštní dvojka.
Byl to žid a intelektuál z Ivy League.
Já byl… Byl jsem, jaký jsem byl.
A dva kulturně odlišnější lidi byste nejspíš nenašli.
Vzal mě do svého bytu poblíž Lexington Avenue,
kde měl svého obřího psa.
A okna přetřel černou, aby mohl psát.
Četl jsem ten scénář a bylo to dost zjednodušené.
Tak jsem řekl: „Dovol mi tu být sám sebou.“
Například když sedím za tou holkou.
„Pane Rosiello, co to děláte?“
„Nevím, jen tak tu sedím. Posouvám se, protože mi svítí do očí.
Moje oči! Nic nevidím!“
Pak se vrátí k výuce.
Za chvíli se k ní přisunu blíž a mám kolem ní ruku.
„Pane Rosiello!“
„Nevím, co se děje! To Slunce mě pronásleduje úplně všude.“
Říkal jsem samý nesmysly a improvizoval jsem.
A uvědomil jsem si, že je to pro mě příležitost.
V celém filmu jsem mohl říkat, co jsem chtěl.
Sly vždycky přepisoval scénář
a vylepšoval své scény.
V Pánech Flatbushe jsme poprvé poznali hlas Sylvestera Stallonea před Rockym.
V nejlepší scéně celého filmu, pokud ne celkově ve filmech ze 70. let,
ho jeho snoubenka Maria Smithová přiměla koupit snubák, na který ten trouba neměl.
Pokud té dívce, která teď odešla,
ukážete prsten za 1 600 dolarů znovu,
víte, co budete mít na náhrobním kameni?
Jsem tak hloupý a Frannie Malincanicové jsem ukázal prsten za 1 600 dolarů.
Stanley je v tom filmu zajímavá postava, ale ne nutně ho musíte mít rádi.
Je to prostě takový trouba.
Ale v té scéně si ho zamilujete,
protože vám dojde, jak moc vlastně Frannie miluje.
Poprvé jsme zažili hudebnost nebo zvuk dialogu Sylvestera Stallonea.
Zatraceně.
V tu chvíli jsem věděl, že mým osudem bude spíš psaní.
Věděl jsem, že jsem těžko obsaditelný.
Vždycky mě obsadili do role grázla. Řekl jsem si: „Dobře, pravda. To já jsem.“
Ale taky jsem milý a mám docela měkký srdce.
Když to dáte dohromady,
vznikla by z toho skvělá postava.
A příležitost se naskytla až u Rockyho.
Ale předzvěstí byl Stanley Rosiello v Pánech Flatbushe,
kde jsem byl drsný grázl s motorkářskou bundou,
pomádou a cigárem, ale měli jste ho rádi.
Jedna věc vedla ke druhé.
Bez té role a dobré kritiky bych nikdy nevydělal 1 300 babek,
abych jel 11 dní do Hollywoodu autem za 40 dolarů.
V LA jsem znal jen Henryho Winklera,
který je teď velká hvězda jako Fonz.
Na rohu Hollywood a Wine se mi porouchalo auto. Bum, dojel jsem.
Bylo to prorocký.
A nejdřív jsem volal Henrymu.
„Jo, musíš mě vyzvednout.
Rozbilo se mi auto.
Jsem tady, uprostřed Sunset Boulevard.“ Řekl jsem mu: „Hned přijedu.“
Jel jsem pro něj,
jeho obřího psa a všechno jeho oblečení.
To všechno měl v autě a seděl na kufrech.
K sobě domů mě vzít nemohl, měl jsem psa a on manželku.
Nasměroval mě k motelu
a zůstal jsem tam na tři noci.
A pak jsem si našel nějakou díru ve Valley,
ulici vedle od Balboa Boulevardu.
Tak jo.
Genu Kirkwoodovi jsem byl představen jako výkonný producent,
povídali jsme si, vyprávěl jsem mu o Rockym
a rozvinuli jsme ho, a světe div se, pak vyšel.
Byla za tím řada poněkud neobvyklých okolností,
protože jsem měl minimální výsledky.
Co takhle žádný výsledky?
Pak následoval řetěz příznivých a skvělých chyb.
Jo, je to dost zjednodušený.
Byl jsem tam na hereckém konkurzu
a nešlo to moc dobře.
A na odchodu, když se zavíraly se dveře, jsem se do nich opřel a řekl:
„Taky mimochodem trochu píšu.“ A on na to: „Opravdu? Pojďte zpátky.“
Začal jsem psát
a pracoval jsem na něčem vycházejícím ze Špinavých ulic.
Chtěl jsem film o vymahači, takový ten drsný příběh z ulice.
Dělal jsem na tom, na stole mi ležel pes,
pracoval jsem, kouřil cigarety a prolejval se kafem.
A už se to začalo rýsovat.
Prostě to najednou fungovalo.
Ale Rocky byl dost brutální.
Scénář zapisovala jedna kamarádka
a rozbrečela se.
Řekla mi: „Nesnáším Rockyho. Nesnáším ho. Je krutý.
Je násilnický. Mlátí další lidi.“ Řekl jsem: „Co když si to odmyslíš?
Možná to udělal málem, je to jeho práce, ale nakonec ne.“
„Tak dobrá.“
„Co kdyby měl přítelkyni?“
„Jo, to zní fajn.“
Tak jsem se vrátil.
Připsal to. „Přítelkyně. Fajn.“
Ale najednou to nebyl bojovník.
Byl to jen kluk. Nemělo to příběh.
Je to jen kluk na okraji společnosti, pobuda.
Je to pobuda.
A vrátil jsem se k V přístavu. Je to Terry Malloy.
Prásk. Marty, film, Špinavé ulice.
Smíchal jsem to a udělal z toho svou verzi.
A pak to začalo dávat smysl, když se z něj stal boxer.
Měl jsem 106 dolarů, nájem byl 300.
Řešil jsem podobné dilema. U dveří jsem slyšel vlky.
Napsal jsem to za tři dny.
Pak jsem se ale vracel a všechno pořád přepisoval.
Silně věřím v to, že když píšu, neměl bych řešit to, co je špatně.
Vím, že možná 90 % je k ničemu,
ale mít začátek, prostředek a konec je pro mě důležité.
Producenti říkali: „Chceme Ryana O’Neila. Má rád box.
Nebo Burta Reynoldse.“
A já na to: „Ne, píšu to pro sebe.“
Ten scénář se jim líbil, ale v hlavní roli nechtěli tebe,
tak ti pořád nabízeli víc a víc, abys ustoupil, že?
Přesně. Nabídli mi až 265 000 dolarů.
- Když nebudeš hrát. - Jo, přesně.
Věděl jsem, že kdybych ho prodal i za 500 000 dolarů,
tak až by mi ty peníze došly, byl bych zahořklý.
Co je zdravější?
Žít v iluzi a pořád mít trochu naděje, že jste mohli být skvělí,
nebo mít příležitost být skvělí, podělat to a uvědomit si, že jste selhali.
Jednodušší možností je podle mě žít v iluzi a říct si:
„Víte, kdybych měl tu možnost, úplně všechny bych je porazil.“
Poprvé jsem vstoupil do toho přívěsu
v chladných ulicích Filadelfie
a věděl jsem, že přišla chvíle pravdy.
Řekli mi: „Sylvestere, jsi připraven?“
A já na to: „Ne. Ale Rocky ano.“
Stalo se něco výjimečného.
Věděli jsme, že se to děje.
Všichni herci, které jsem chtěl, vycouvali
a byli nahrazeni dokonalými herci.
Apollo Creed? Toho může hrát jen jeden herec.
Měl svůj hlas, postavu, styl a aroganci.
Chtěli jsme Kena Nortona,
ale dva dny předem vycouval a já si pomyslel: „Propána.“
V zásah shůry opravdu věřím.
Talia Shireová byla taky vybrána na poslední chvíli,
nemohli jsme najít správnou herečku.
Přišla dovnitř, a jakmile se otevřely dveře,
jako by nás zasáhlo světlo. Bum.
Přišel jsem k ní a měla modročerné vlasy
a její oči vypadaly takhle.
A já si řekl: „Líbí se mi.“
Líbí se mi ta postava, tohle cosi, na něco jsme kápli.
Nebudu to zpochybňovat. Scénář ani nemusíš číst.
Jsi prostě ona.
To samé se pak dělo u všech.
Rocky není příběh o boxu.
Je to prostý rozbor muže, který by…
- Příběh o lásce. - …měl být cynický.
- Je to příběh o lásce. - …ale nedokáže to.
- O lásce. - Přijímá život.
- Je to jeho úděl. - Řekni to.
Ze všeho nejvíc chce nezestárnout sám.
Řekni to.
Ten mladík se k lásce dostat nemohl.
- Nedokázal to říct nahlas. - Ne.
Jo, máš pravdu.
Tehdy jsem to říct nedokázal.
Seděl jsem tam a čekal na scénu na ledě s Adrian.
„Víte co? Odvolali těch 300 komparzistů.“
„Kolik jich mám?“ A on na to: „Žádnýho.“
„A jak dlouho to budeme natáčet?“
„Možná dvě hodiny.“
A já na to: „Ty jo!
Může to být ještě lepší.“
Rocky je bystrý pozorovatel
a vidí to, co ostatní nevidí, když se ji snaží nějak získat.
Zkoumal zranitelnost,
péči, přeměnu.
S tou postavou musíme začít tady,
abychom se posunuli dál.
Víš, jak jsem začal s boxem?
- Ne. - Kvůli tátovi.
Nebyl zrovna bystrý. Říkával mi, že jsem moc rozumu nepobral,
ať radši používám svaly. Tak jsem se stal boxerem,
- Chápeš mě? - Jo.
Proč se směješ?
Mně řekla máma pravý opak.
Co ti řekla? Co je pravý opak?
Že jsem nepobrala moc krásy, tak bych to měla dohnat rozumem.
To řekla?
Adrian byla výjimečná.
Napsal ženu,
která byla utlačovaná a odkopnutá.
V jeden okamžik jí navrátil svobodu a krásu.
A lásku.
Tahlia Rockyho povznesla z příběhu o boxu k příběhu o lásce.
Její přítel byl boxer.
Konečně měl za co bojovat.
Nešlo o peníze. Šlo o hrdost.
Chci, abys na mě byla hrdá.
Chci, abys řekla: „To je můj chlap.“
A proto na konci řekl:
„Nechci být další místní nýmand.
Je mi fuk, jestli mě zničí. Chci, abys na mě byla hrdá.“
Jen tam chci vydržet.
To se mi na té postavě líbilo. Nějakým způsobem všechno držel v sobě.
Svůj zármutek a zklamání nikdy nikomu nesvěřil, držel je v sobě.
Ze sebe to dostal, jen když Mickey odchází z bytu.
Byla to napsáno tak, že vyjdu z koupelny, zamyšleně se dívám a jdu za ním.
Řekl jsem: „Johne, udělej pro mě něco. Nevypínej kamery a mikrofony
a já zkusím Rockyho přimět shrnout svůj život ve dvou minutách.“
Poprvé to bylo skvělý
a ten týpek řekl: „Točili jsme?“
„Jestli jsme točili?
Byla to
improvizace.
Znovu to neudělám, byla to improvizace.“
Ta energie už tam nebyla. Bylo to…
Co jsem udělal předtím? Praštil jsem do dveří tady?
Řekl jsem: „Sakra, musím od začátku. Jak jsem to udělal?“
A pak jsem začal přemýšlet o tátovi.
Poslouchej. Chci být tvůj manažer.
Musel jsem vyhodit ten nejlepší záběr…
To, co nabízím, si jinde nekoupíš. Poznal jsem bolest a mám zkušenosti.
Ale to já taky.
…a nahradit ho něčím ještě nestálejším,
vztahem s mým otcem.
Tvou pomoc jsem potřeboval před deseti lety, ale to jsi mi nepomohl.
- Bylo ti to jedno. - Pokud jsi chtěl pomoc…
Pokud jsi ji chtěl, proč sis o ni neřekl? Proč jsi mě o ni nepoprosil?
Prosil jsem, ale nikdy jsi neslyšel.
A když jsem to napsal,
byla to jen jedna věta a řekl jsem si,
že musím mluvit o sobě.
O sobě.
A napasuju to na Rockyho.
Byl jsem těsně před 30 a řekl jsem:
„Přijdeš si sem a nabízíš mi tohle? Svý nejlepší léta mám za sebou. Jaký?
Budu sedět, dostanu příležitost a podělám to.“
Myslel jsem si, že neuspěju jako ten film.
„Proč jsi tu nebyl, když jsem tě potřeboval?“
Pokud svému pocitu marnosti
dokážu dát hlas,
mám zvláštní pocit,
že miliony lidí
mají stejný pocit marnosti,
byli opomínáni a přehlíženi.
Dokážu to!
Chceš se koukat v první řadě?
Chceš? Chceš mi pomoct?
Chceš vidět, jak mi nakope…
To bych tátovi nikdy neřekl.
Bylo by to strašně nezdvořilý.
A rozhovor tady vést nechcete.
Všichni budou předpokládat,
že je ten starý muž vyřízený,
a pak bum!
Otevřou se dveře,
začne hrát hudba Billa Contiho
a objeví se naděje.
Je to tu. Něco, co chce každý odstrkovaný
nebo bez příležitostí.
„No tak. Vrať se.“
Bože můj. V tomhle kině měl Rocky premiéru.
Dělal jsem v něm uvaděče.
První recenze z New Yorku od Vincenta Canbyho byla zničující,
tak jsem nevěděl, co mám čekat.
Rockyho jsme promítali pět dnů před premiérou.
Během odpoledního matiné.
Seděl jsem tam s ním a on najednou řekl: „A sakra.“
Po dvaceti minutách byly tři čtvrtiny diváků pryč.
A šéfové studia vypadali…
Já se bořil do sedačky a říkal si: „Sakra.“
Měl zklamaný pohled a řekl: „Bože.“ Myslel si, že to bude průšvih.
Při premiéře jsem neměl hlavu v oblacích.
Tady uvnitř byla premiéra Rockyho.
V baloňáku jsem stál naproti přes ulici.
Brácha řekl: „Tohle může být nejlepší, nebo nejhorší den tvého života.“
A já: „Jo, uvidí se.“
Kdyby to nevyšlo, druhou šanci už bychom nedostali.
Všichni byli uvnitř a já šel dozadu a stál jsem tam.
Skoro to připomínalo zátiší.
Nikdo se ani nepohnul, všichni hltali každé slovo.
Bum. Byli jako přikovaní.
Když Apolla srazil,
celé kino se zvedlo a producenti se na sebe podívali se slovy: „Zatraceně.“
Diváci se účastnili, jako kdyby byli na boxu.
Rozmazali jsme hranice.
SVĚTOVÁ PREMIÉRA ROCKY
Venku před kinem bylo slyšet nadšení zevnitř.
Předpokládali jsme, že proti Creedovi bude k smíchu.
Ale v prvním kole ho dostal na záda
a podobné nadšení téměř nemělo obdoby.
Nikdo si nepamatuje, že Rocky prohrál.
Opravdu ne. Natočili to tak, abyste měli pocit, že vyhrál.
Nastal jeden z úžasných okamžiků, kdy diváci reagovali na dění na plátně.
Rocky začínal na prvním místě. Všichni jen říkali, že ten film má srdce.
Že je plný emocí. Že mě rozplakal.
Že mě inspiroval.
Ten pohádkový příběh ožil a diváci z něj byli u vytržení.
Stalo se tam něco kouzelnýho.
Je to poslední film, v němž byl neznámý.
Pak už jsem chvilku klidu nikdy neměl.
A tady je sám Rocky, Sylvester Stallone!
Ten okamžik mi doslova změnil život,
ale navždy. Jednou ranou.
A vítězem se stává
Rocky.
Hvězda Rockyho, Sylvester „Sly“ Stallone.
Přivítejte Sylvestera Stallonea.
Byl oslavován jako herec, scénárista
a taky vizionář, za všechno tohle,
a bum, najednou tu byl.
Od tohoto okamžiku nemohl šlápnout vedle.
Někdy jsem na pochybách a říkám si,
o co vlastně jde a stojí to za to?
Procházím si chmurným obdobím, že možná klamu sám sebe.
Probírám se myšlenkami a stačí mi pohled do zrcadla.
Jsem žijícím ztělesněním toho, že osud Rockyho potkal i mě.
Do týdne o mně tvrdili něco, čemu jsem nemohl dostát,
a pak tvrdili něco, co mě…
Asi mě to trochu rozčílilo.
O Rockym jsem se vůbec poprvé dozvěděl z rádia.
„Jednou za čas se objeví nový herec
a stane se nejdiskutovanější senzací filmové branže.
Například Marlon Brando,
Al Pacino a Robert De Niro.
A letos budou všichni mluvit o herci jménem Sylvester Stallone.“
Kdo to sakra je?
Pak jsem konečně viděl reklamu.
Sylvester Stallone je Stanley z Pánů Flatbushe?
To je ten nejlepší herec od dob De Nira a Brandona? No ty vole, tak jo.
Čekat, že v tom budete hrát, bylo dost troufalé,
protože jste doposud měl jen malé role, že?
Jo. Jste laskavý, že jste řekl „malé“.
Ale měl jsem pocit,
že kdybych se měl propadnout kamsi do profesního zapomnění,
chtěl jsem si moct říct, že jsem to aspoň zkusil.
Když už nic, měl jsem dobrý film.
Rodiče by si ho užili.
Vyšel Rocky. Pár měsíců na to mi volal Slyův táta.
„Johne, můžu přijet?
Mám scénář.
Mám pravýho Rockyho.“ „Jak to myslíš?“
„Napsal jsem pravýho Rockyho.“
„Boxerský film?“ „Jo.“ „Četl ho Sly?“ „Ne, přečti si ho ty.“
„Natoč ho ty.“ „Ne, to je… Franku,
proč ho nedáš přečíst Slyovi? Tohle téma už je podle mě vyčerpané.“
Pořád se Slyem soutěžil.
Řekl mi, že píše scénář k filmu Sonny.
Sly říká: „O čem je?“ „O Rockyho synovi.“
Sly na to: „To nemůžeš, je to moje dílo.“
Táta na něj žárlil. Řekl jsem: „Proč žárlíš?
Dřel jako kůň. Nepomohl jsi mu. Je to jeho úspěch.“
Úspěch může rodinu vážně zničit.
Po premiéře Rockyho má kariéra bez mého vědomí najednou skončila.
Najednou jsem byl Rockyho bratr.
Bylo to pro něj těžký. Brácha je velmi kreativní
a můj úspěch mu zasadil tvrdou ránu.
Nikdo nečekal, že se z něj stane americká ikona.
Jakmile svého snu dosáhnete,
dojde vám, že jste si tohle nepřáli, že jste nikdy nechtěli…
Nedopadlo to, jak jste chtěli.
S vaším snem přichází
jakási bouřková fronta.
Že neustále bojujete, protože jste zklamaní.
Říkáte si: „Sakra. Myslel jsem si, že na samém vrcholu bude jasno.“
Jenže není.
Vzduch je řidší, terén zrádnější.
Není tu moc lidí, víceméně jste tu sami.
Výstup na vrchol hory někdy dopadne naprosto opačně.
Když se Stallone proslavil jako Rocky,
nepočítal s tím negativním, co patří k životu slavných.
DINAH! NA PREMIÉŘE „P.Ě.S.T.“
Vítá vás pořad Dinah! z Hollywoodu!
A nepočítal, že lidé řeknou: „Dobře, udělej to znova. Dokaž nám to.“
Jste pozvaní na párty s Rockym, Sylvesterem Stallonem.
Toto je váš druhý film a všichni, celý svět, čekají,
co Sylvester Stallone předvede teď.
- Jo. - Byl to jednorázový úspěch?
ROCKY CO BUDE DÁL?
Po úspěchu Rockyho mě všichni měli za větší osobnost,
než jakou jsem byl.
Od začátku zpochybňovali moje nadání.
Četl jsem spoustu scénářů. Žádné mě nezaujaly. Pak přišel P.Ě.S.T.
Byl by to skutečný odklon od Rockyho.
Film o americkém dělnickém hnutí,
o myšlence silného odborového svazu.
Podle mě je to fantaskní odysea.
Po úspěchu Rockyho se mu nedařilo přijít na to,
jak ten úspěch zopakovat a taky jak se nějak odlišit.
Stallone byl tehdy obrovská hvězda.
Ze všeho nejdřív chtěl ten film přepsat.
Hodně problémů na place jeho filmů souviselo s tím,
že má jakýsi cit pro to,
co ve filmu funguje,
a že se neshodne s lidmi, které k natočení najala studia.
To je u Slye obrovský problém.
Na konci filmu nechtěl zemřít.
Udělal velkou chybu.
Na konci zabil hrdinu
a nechal zvítězit zlo,
což nemůžete. Možná se to děje, ale když za film zaplatíte nemalé peníze,
někdy si přejete, aby zvítězila spravedlnost.
Pro P.Ě.S.T. udělal rozhovor pro Playboye.
Dme se tím, že si nemyslí, že by někdy mohl hrát v propadáku.
Že se to nikdy nestane, že prostě propadák mít nemůže.
Na P.Ě.S.T. jsem toho hodně obdivoval i přes chybičky a opačný názor kritiků,
podle kterých je to pod Slyovu úroveň.
H.N.U.S.
Když to označili za hnus, vzal jsem si to osobně.
V tom filmu jsem ze sebe vydal to nejlepší a opravdu jsem se snažil.
A když pak někdo mou snahu v 500 slovech úplně strhal,
rád bych to s nimi probral někde v uličce, kterou si vyberou.
Úspěch Rockyho a chyby v P.Ě.S.T.
Sylvestera inspirovaly k natočení vlastního filmu.
Vše si dělal sám. Scénář, režii i hraní.
Cesta k ráji měla vzniknout před Rockym.
Napsal jsem ji v roce 1972.
Ale nikomu se to nelíbilo, všem to přišlo trošku zvláštní,
tak jsem napsal Rockyho.
Pak jsem chtěl natočit Cestu k ráji, opět z prostředí boxu, a řekl jsem si,
že by to mohlo být uvolněnější než Rocky,
spíš takový karneval.
Déšť, barvy a postavy z toho udělaly něco víc než obyčejný zápas v ringu.
Byl jsem mladý a snažil jsem se natočit něco chytrýho a zábavnýho.
Ale neudělal jsem si výzkum a došlo mi, že ten film má takhle malou cílovku.
Nebylo to zrovna obecný, bylo to docela zvláštní.
Rok 1946, podivná hudba, podivné tohle, podivné tamto.
Jednou nohou jsem stál
v průšvihu a průšvih to taky byl.
Nečekal, že P.Ě.S.T. pohoří
a že kritici, kteří milovali Rockyho, opravdu tvrdě strhají jeho Cestu k ráji.
Nezvládl to dobře.
Začal se vztekat, kritiky vyzýval na souboj.
Někdy ráno se probudím a řeknu si, že to zvládnu.
Jindy si řeknu, že na to nemám.
Že to necítím, že to není ono.
Že letím naslepo. Jako když jdete do duelu a říkáte si: „Nevím.“
Naučil jsem se, že to přejde.
Že musím vydržet.
Nesmím mít záchvaty úzkosti. Ať mě ten strach… To k tomu patří.
Proto je zajímavé, že se toho bojíte.
Úspěšný příběh Rockyho Balboy
se nápadně podobá úspěchu hvězdy Sylvestera Stallonea.
Stallone nyní dokončuje Rockyho II jako scénárista, režisér a hlavní herec
bez znatelných obav z věčných nástrah sequelů.
Stallone byl vlastně naprosto sebevědomý jako vždy.
John Avildsen chtěl Rockyho znelíbit.
Že pojede do Playboy Mansion, začne pít a brát drogy.
Jinými slovy ho úspěch stáhne na dno.
Jenže on takový není.
Rocky se neustále drží svýho cíle a všechny ostatní tam dostane s sebou.
Je to opravdový idealista.
Johnu Avildsenovi se scénář k Rockymu II nelíbil, tak jsem ho režíroval sám.
- Nevím. - Co prohlášení, Rocky?
Nevím. Nemám slov.
Ustupte!
Na Rockym I a II bylo velmi silné i to,
jak Stallone svůj příběh vyprávěl.
Svůj životní příběh vdechl jak do Rockyho, tak do Apolla Creeda.
Apollo Creed pochoduje po domě a čte manželce nenávistné dopisy.
Takhle Sylvester Stallone nejspíš pochodoval po svém domě
a četl kritiku od Pauline Kaelové.
Podrobně zkoumá to, co znamená být celebritou.
Do jisté míry.
Ten příběh je v jistém ohledu lepší než v prvním dílu,
protože se týká ztotožnitelnějších témat.
Rocky byl samotář a teď má jiné zodpovědnosti.
Má zodpovědnosti a problémy,
se kterými se může ztotožnit každý, kdo se oženil nebo o svatbě uvažuje.
Rockyho nikdo za rodinný film nepovažuje,
ale v samém jádru je jeho vztah s Adrian.
Jde o přetahovanou mezi tímhle vztahem a budováním rodiny
a jeho prací, kterou musí vykonávat.
Kdy jsi přišel? Myslela jsem, že jsi v práci.
Ne, v práci už nejsem, dneska mě…
Dneska mě vyhodili.
Co se stalo?
Vzdáte se svého osudu,
kvůli „slibu“, který jste učinili?
Co budeš dělat?
Nevím. Napadlo mě, že budu boxovat.
Můžeš dělat cokoliv jiného.
Víš...
Sice nejsem moc dobrý boxer, ale patří to ke mně.
Rocky, slíbil jsi mi, že toho necháš.
Vidíte ho na absolutním dně. Je v tom hrozném a stísněném sklepě.
Je tam pod žárovkou.
Na tomto muži je něco…
Je předurčen k něčemu velkýmu,
ale z nesprávných důvodů je mu v tom bráněno.
Řekne, že nikdy nechtěl, aby přestala být ženou,
tak ať nechce, aby přestal být mužem.
Říká: „Tuhle ženu miluju, ale ona nebude milovat toho,
kým se stanu, když se o to alespoň nepokusím.“
Rocky II byl zase obrovský úspěch.
Oproti jedničce byly tržby dvojnásobné
a po celém světě měl naprosto neskutečný úspěch.
Teď ho všichni fakt uháněli.
Na vrchol šoubyznysového žebříčku vystoupal Sly poměrně velmi rychle.
Kázeň filmy produkovat i režírovat má jen velmi málo herců.
Musíte na to myslet 24 hodin denně, sedm dní v týdnu.
Filmařina je něco, čemu rozumím a co přijímám.
Ale vybírá si obrovskou daň.
Když jste opravdu pohroužený filmař,
hrajete, píšete, režírujete a produkujete najednou
na nic jinýho není čas.
Máte jen pár chvilek pro rodinu. „Co se dnes stalo?“ „Nechci to řešit.“
To je realita. Doma vás čeká něco docela jinýho.
Je to obrovský problém.
Když jste mladší, chcete svůj dům zaplnit dětmi.
Jenže už je plný.
Děti vyletěly z hnízda
a vám zůstane jen takový velký a prázdný…
Už vám prostě neslouží
jako zdroj inspirace.
Nestěhoval jsem se proto, že jsem chtěl další nádherný výhled.
Kdykoliv změníte něco, na co už jste si zvykli,
celý ten proces tím doslova začne nanovo.
Natočit sequel je vážně těžké.
Každý další je stále těžší. Je to vyčerpávající.
Lidé vám pořád něco říkají,
pak si přečtete kritiku a řeknete si:
„Bude ta radost za tu bolest stát?“
Každý film je složitější,
protože nemáte čerstvost hladového umělce.
Před Rockym III jsem dostal strach.
Možná nejsem úspěšný. Možná to bylo jen štěstí.
Nebyla v tom vášeň. Byl to dobrý kšeft za dobrý prachy.
Začnete se chránit.
Agentury si vezmou tohle a tohle a ten film udělají, jsme v pohodě.
A po chvíli mi došlo,
že nedělám nic dobrýho,
protože poslouchám ostatní.
Po letech se vzbudíte a považujete se za vítěze. Ne.
A Rocky III toho byl příkladem.
Máme auta a peníze.
Máme všechno, jen ne pravdu.
Jaká je pravda, zatraceně?
Mám strach! Dobře?
Chceš to slyšet? Mám ti to říct? Mám strach!
Cože?
Žádný boxer vám nikdy neřekne: „Mám strach. Jsem zbabělec.“
A ona to pak otočí.
„Já ho mám taky. Na tom nic není.“
A to by pak mohlo podnítit odvahu.
Možná odvahu nedělat všechno, co vám všichni říkají.
Co vám říká váš manažer, lidé, kteří vás mají na starosti.
Odvaha je možná něco jiného. Co takhle vydržet až do konce?
Řekl jsem si: „Slyi, začni se trochu poslouchat.
Věř svým instinktům.“
Každé moje rozhodnutí, například že obsadím Mr. T,
že použiju „Eye of the Tiger“ od Survivor,
že obsadím Hulka Hogana,
a na všechno jsem slyšel, že je to směšný.
A já na to: „Já vím, je to směšný.“
Ale je to teatrální. Je to zajímavé a odlišné.
Jsem mlýnek, jen melu a melu.
Jen se snažím překonat sám sebe a své nejistoty.
Vůči možnosti selhání jsem začal být lhostejný,
protože jsem věděl, že i kdyby to nebyl opravdický úspěch,
pomůže mi tak, že se zase někam posunu.
Ta cesta je z 90 % hrbolatá a ošklivá,
ale do cíle se jinudy nedostanete.
Možná se tam nedostanete, ale je to lepší než nedělat nic.
Neustále chce tvořit.
Nikdy jen tak nesedí. Nechce říct: „Lituju toho. Mohl jsem. Měl jsem.
Kéž bych tehdy.“
Vždycky věděl, kde chce být.
Nebyla to náhoda.
Akčním hrdinou se nestal náhodou.
Původní Rambo byl vraždící šílenec.
Byl krutou obětí války.
Vrátil se zlomený.
K získání přízně své vlasti nemůže udělat absolutně nic.
Řekl jsem, že pokud do toho půjdu,
chci přepsat scénář a chci ho dostat až na hranici.
Chci v něm vyvolat jakousi zuřivost,
která mě až šokuje.
Má jen pokroucený obličej a hněv.
To nemusím hledat nikde daleko.
Rambo byl ve skutečném životě můj táta.
Nic se nikdy nevyřešilo verbálně.
Většinou pomocí fyzických ultimát.
Způsob držení vidličky…
Pokud jí takhle…
víte, že jste se trefili.
S ním jste si zahrávat nechtěli.
Podívejte se, bylo to genetické.
Udělal by…
Viděl jsem příležitost natočit něco,
co jsem pokládal za první ryze akční film.
Celý ten film se točil v pohybu.
Toho pohybu je tam tolik,
že dialogy nezvládne sama hvězda, musí jí sekundovat Trautman a další.
Tenhle osamělý samotář, který se cítí být opuštěný, vás silně přitahuje k sobě.
Hrál to, co hluboko uvnitř znal.
Nešlo jen o to, co bylo ve scénáři.
Umí psát chytré a rytmické dialogy,
ale do jisté míry mu jde i improvizace.
Sly má jedinečný dar ve svých slovech.
Jsou jednoduchá a pravdivá.
To, co píše a sděluje, má jasný záměr.
Četl jsem si o veteránech, o jejich vyjadřování,
situacích a traumatech.
A pomyslel jsem si: „Ty jo.
Kdybych posbíral několik střípků ze životů 20 různých veteránů
a dal je dohromady…“
Protože Rambo už roky nepromluvil,
tak nebude mluvit souvisle.
Je v tom jistý spěch a naléhavost.
A vzpomínám si,
že jsem něco zaslechl o muži,
který šel do Sajgonu a nesl si krabici na čištění bot.
„Vyleštím, prosím.“
Odmítl jsem a on otravoval dál. Joey souhlasil.
Šel jsem pro pár piv
a ta krabice byla na drátu.
„Šel jsem pro pár piv a ta krabice byla na drátu.
Ten kluk ji otevřel a Joeyho tělo se rozprsklo všude kolem.
Ležel tam a ptal se: ‚Kde mám nohy?‘“
Mám na sobě svýho kámoše!
Krev a všechno. Snažím se ho držet pohromadě.
Držím ho, ale jeho vnitřnosti se derou ven!
A nikdo mi nepomohl!
Nikdo! A on říkal: „Prosím, chci domů!“
„Kde mám sakra nohy?“ Tohle nevymyslíte.
Takový scénář si nevymyslíte.
Chvíli mi trvalo, než jsem všechny ty příběhy vstřebal
a použil je v tomto šíleném monologu,
který ve scénáři nebyl.
Knihu Davida Morrella jsem četl.
Její myšlenkou je, že když z někoho uděláte superstroj na zabíjení,
vypnout ho po skončení války nebude ani trochu snadné.
Celý tento koncept je v První krvi upozaděn.
Udělat z vraždícího Ramba zraněného Ramba byl Stalloneův nápad.
Na konci původního scénáře
mě plukovník Trautman zastřelil a já pomalu umírám.
Režisérovi jsem řekl: „Takhle ne.“
Nechci, aby si každý veterán z Vietnamu
po zhlédnutí tohoto filmu a smrti Ramba uvědomil,
že nakonec naději nemá. Žádnou.
Odešel jsem a křičeli,
že pokud se nevrátím, poruším tím naši smlouvu.
Promítali to v Las Vegas.
Testovací projekce byla tak špatná, že se nakonec rozhodli pro mou verzi,
protože tehdy svůj život měsíčně ukončilo kolem 20 000 veteránů.
Řekl jsem, že se na tom podílet nechci.
A že ani nebudu.
V půlce 80. let jsem začal dělat na Rambovi a ta postava něco odstartovala.
Ze všeho nejdřív mě napadne vypracované tělo.
Dokonalou hvězdou 80. let podle mě ze Stallonea udělalo to,
že se celá ta dekáda točila jen kolem nadmíry.
Ale jeho tělo a chaos a spoušť, kterou umělo způsobit…
Lidi bavilo sledovat, jak se přemáhá.
Lidé na něj chodili, i když se skoro sám parodoval,
protože byl extrémem sám sebe.
Konkuroval mu pouze Arnold Schwarzenegger.
S Rambem vstoupil Sly do mé arény.
Najednou byl nařachaný a všichni mluvili o jeho těle.
A to samozřejmě vytvořilo soutěživost.
Tehdy jsme byli jako malé děti.
Kdo používá větší nože?
Kdo použije větší zbraně a drží je v jedné ruce a dělá…
Jo, takhle.
A kdo má větší svaly, víc svalové tkáně a méně tělesného tuku.
Přeli jsme se kvůli hloupostem.
Dnes se tomu všemu smějeme.
Zjistili jsme se, jaký efekt svaly mají.
Že o takové filmy lidé stojí dvojnásob.
Tohle dalo akčním filmům
úplně nový nádech a impulz.
Byl jsem odhodlaný udělat z toho žánru něco lukrativního
s globálním dosahem, což se mi povedlo.
Sylvester Stallone je něčím neodolatelný.
Od outsidera po šampiona…
…a získali Stalloneovi celosvětovou slávu a bohatství.
Stallone ví, že se tam, kde je, dostal jen proto, že umí natočit hit.
Pořád jsem byl za Slyem.
Pořád o krok za ním.
Vždycky si vydělával víc.
Za rok jsem ho dohnal, ale tehdy už si zase vydělával víc. Takhle pořád dokola.
Měl pořád víc a víc.
Sly byl nezastavitelný.
Nejen jako herec a režisér, ale i jako síla v Hollywoodu.
Vaši fanoušci mi neustále říkají, že nejlepší je buď Rocky, nebo Rambo.
Frustruje vás to jako herce?
Je to dvojznačné.
Frustruje mě to,
ale našel jsem ne jednu, ale hned několik postav,
se kterými se lidé tak ztotožňují a které tak přijímají,
což je důkazem jedinečného úspěchu.
Pokračováním jsem vždy věřil,
protože se příběh často nedá odvyprávět za dvě hodiny.
Proč nepokračovat, když se to divákům líbí?
Všem říkám, ať sequely nesnižují.
Je desetkrát těžší vymyslet něco,
co ten zájem, tempo a kouzlo udrží.
Ve třetím a čtvrtém dílu
už se Rockyho příběh nepodobá tak moc příběhu Sylvestera Stallonea
jako spíš příběhu komiksového hrdiny.
A není jen komiksový hrdina, zdánlivě bojuje s komiksovými záporáky.
Jako by to bylo vytrženo z komiksu od Marvelu.
Do popředí děje vstupuje absurdita toho, co je v sázce.
Divákům chce naservírovat extrémní stalloneovský zážitek
v rámci uzavřeného Rockyho univerza.
Zápasí, režíruje, píše scénář.
Dělá všechno,
což je v akčním filmu velmi náročné.
Dolph Lundgren mě rozdrtil.
Později večer se mi zvětšilo srdce,
což způsobuje náraz srdce do hrudi.
Pak mi krevní tlak stoupl na 260
a mysleli si, že budu mluvit s anděly.
Najednou jsem byl na JIPce,
všude kolem byly sestry a říkal jsem si: „Dobře, závěsy.“
Dolph Lundgren mě tam poslal na devět dnů.
Shrnul jsem to v Rockym IV, jako když vás někdo srazí k zemi
a vy se modlíte, aby vás někdo praštil do brady a ukončil vaše trápení,
a malý hlásek ve vás říká: „Dej mi ještě jedno kolo.“
Přemáhám se. Proto jsem měl pět operací zad.
Já vím, po první mi mělo dojít, že to nemám opakovat.
Nejspíš mě čeká další, protože vím…
Řeknu, že už to neudělám, ale udělám.
Udělám. Nevím proč, ale udělám to.
Odjakživa jsem žil ve světě chaosu
a ve světě velké fyzické síly.
Možná je to spíš násilí.
Otec byl v armádě v u jezdectva.
Nevím, v jaké armádě byl,
ale během druhé světové byl v jezdectvu u Mexika.
Naučil se hrát pólo na hlíně.
Dlouho jsem… Naučil jsem se jezdit a hrál jsem ho,
ale je to podlý sport.
Sly byl výborný hráč póla.
Mohl mít handicap sedm,
kdyby ho nešikanoval táta, a proto přestal hrát.
Vrátil jsem se k němu asi ve 40.
Řekl jsem: „Udělám to správně. Už jsem to dokázal, tati.“
Proti otci postavím supertým hráčů s handicapem deset
a utkáme se ve Wellingtonu, na nejlepším hřišti na světě.
Sly Stallone světu ukazuje, jak to na koni a s pálkou umí,
aby zapůsobil na pólo smetánku.
Byl jsem na hřišti a hrál dobře.
S tátou jsme jeli vedle sebe…
a já chtěl odpálit z levé strany.
Táta mě bodnul do zad.
Byla to taková rána,
až jsem spadl.
Bylo tam Entertainment Tonight. Kůň mě překročil a zázrakem mě nezabil.
Začal jsem se zvedat a udělal jsem…
A pomyslel jsem si: „On odcválal.“
Dnešek byl nejvíc vzrušující den mého života.
Konečně jsme se spolu v pólu utkali v kvalitním zápase.
Pokud jste si všimli, tak první a jediný nesportovní úder v celé hře
provedl můj otec svému synovi.
To byl konec.
Od toho okamžiku už jsem pólo nikdy nehrál.
Všechno jsem prodal, všechny koně, ranč a náklaďák,
a tím to skončilo.
Když se narodíme, jsme poddajný jíl.
A neohrabaný sochař do nás začne dělat rýhy,
které v nás zůstanou, tvoří nás.
Tyhle deformace už napravit nejdou.
A tak se rozvíjí osobnost.
Překoná to jen málokdo. Je to náročné.
Myslím, že při psaní Rockyho V se chtěl ujistit,
že nezapomene, kdo je a odkud pochází,
Chtěl se vrátit ke kořenům, ale asi to neudělal tak, jak doufal.
U Rockyho V jsem si myslel,
že když přijdu o všechno,
dokážu se vrátit a začít znovu?
Ne bez pomoci.
Došlo mi, že je konec.
Proto je pro mě Tommy důležitější než rodina, protože mi přinese slávu.
Bylo to až příliš osobní.
Přidal tam svého syna Sage. Vepsal ho do příběhu.
Chtěl mu dát příležitost, kterou Sly získával tak těžce.
Jak jste napsal tu sklepní scénu se synem?
Říká, že vás zajímá box, ale že nevidíte jeho.
- Vycházel jste z vlastních zkušeností? - Bohužel ano.
Řekl jsi, že budu tvoje jednička, ale lhal jsi. Lhal jsi mně i mámě!
Nikdy jsem ti nelhal. Tommy mě potřeboval.
Já taky.
Snažil jsem se udělat něco,
co bych si přál v životě udělat,
ale co jsem ve skutečnosti nedokázal.
A tak jsem to často dělal teatrálně.
Kouzelně.
Pokud chceš něco předat, předej to svému synovi, proboha!
Její proslov, když přicházím o syna a nervově se hroutím…
„Tohle jsem nechtěla. Nechci se vracet zase na začátek.“
Nandala mi to.
„Zachraň svého syna.“
To je docela pravdivé.
Někdy bohužel upřednostníte něco před svou rodinou,
což má dost zásadní a zničující důsledky.
Snažím se sdílet svou víru a filozofii,
že veškeré pozlátko, obrovská sláva a mezinárodní uznání neznamená nic,
když v noci nemůžete spát, když jste sami a nemáte rodinu.
Rocky V byl možná až příliš osobní.
Divákům to prostě vůbec nesedlo.
Dřív jsem všem říkával, aby nekoukali na druhou polovinu životopisných snímků.
Pokaždé tam zazní: „A teď je na vrcholu,
celý svět mu zobe z ruky, ale najednou…
Počkejte si na pád.“
- Slyi? - Slyi?
Kdybych věděl, že za život natočím 25 filmů a nic víc…
vybral bych si jiný než tenhle.
Najednou budete točit frašku. To je obrat o 180 stupňů.
Fraška. Mrtvá forma umění.
Fraška není komedie. Je to takové…
Je to tak rychlé.
Opravdu se začnete chovat jinak
a děláte frašku.
Fakt si o to říkáte. Chápete?
Pokud jste hladoví, neustále rozšiřujete svůj záběr.
Pro Slye bylo přirozené, že chtěl zkusit komedii.
Kde ses nejvíc vzdálil…
- Od svého já? - Jo.
To vím naprosto přesně. U tohohle.
Stůj, nebo maminka vystřelí!
Scénář k tomu filmu byl nabídnut jeho i mému agentovi.
Po jeho přečtení jsem si řekl, že to asi nedokážu prodat.
ale říkat jim to nebudu.
Studio ihned volalo s tím, že Arnold ten scénář chce.
Sly naprosto šílel z toho,
že ten film chci natočit,
až se mu upsal a natočil ho. A zbytek je minulost.
Bral role, které pro něj nedávaly smysl,
nebo se to alespoň nezdálo.
Ve všech těchto filmech je to ryzí Sylvester Stallone,
ale v nesprávném prostředí.
Od svého pravého já se oprostit nemůžu. Chvíli jsem se snažil a zkoušel komedie,
což sice bylo dobrodružství, ale současně i zbytečné úsilí.
Svůj čas jsem mohl využít líp a lidé z toho byli rozčarovaní.
„Podívej, proč neděláš to, co ti bylo předurčeno?“
Tak jsem se vrátil ke kořenům.
Pak mě začali považovat za jednoslabičného herce.
A čím míň jsem mluvil, tím víc jsem měl akčních scén.
Tak jsem byl znám.
Opravdu byl jako mohutná akční figurka, která vůbec nemluví.
Má hlavní roli v akčňáku.
Tenhle se odehrává ve vězení, další ve vlaku.
V jistý okamžik jsem si řekl: „Dobře, pořád jen akce a akce.
Co to děláš?“
Z jeho osobitých postav se opět stávaly hlavní role.
A Země policajtů byla návrat.
Už jsem z toho neměl potěšení.
Měl jsem pocit, že jsem čelil jen fyzickým výzvám,
u kterých se nemusíte spoléhat na práci s postavou,
což naprosto závisí na tom, jak hrajete.
Řekl jsem si, že toho musím nechat, že se musím vrátit k tomu, co mě baví,
a kde interaguju s dalšími herci.
Miramax pak přišel se Zemí policajtů a řekli mi, že to bude náročný,
protože se budu muset úplně oprostit od toho,
co jsem dělal posledních deset let,
což znamená, že musím přibrat 15 kilo
a být neuvěřitelně podlézavý, stydlivý a plachý.
Že se musím obrátit naruby.
Že mám ukázat to, co v sobě skrývám.
Byla to šance, abyste byl jako herec brán vážně?
Tehdy bych rád věděl, že jsem měl příležitost pracovat se skvělými herci,
a zkusil bych obstát.
- Moe, omlouvám se. Prostě vešel. - Omlouvám se, že jsem sem vtrhl…
Na tuhle scénu s De Nirem
jsem čekal přes 20 let.
Všichni říkají: „Tohle budou strašný jatka.“
O co jde? Přišel jsi za mnou…
Odříkávám svoje repliky a mám pocit, že do toho Bobby nedává dost „Bobbyho“.
Chtěl jsem, aby se do mě fakt pustil.
Fakt jsem chtěl jsem, aby se do mě pořádně opřel,
abych měl pocit,
že tu postavu hraju správně. Chtěl jsem odtud odejít zničený.
Řekl jsem, že zkusím něco mimo scénář a pokusím se mu dostat pod kůži.
Točili jsme tu scénu a byli jsme na konci.
„Už ti nemůžu pomoct.“
Vím, že si říkal: „Dobře, máme hotovo.“ Ale já si říkal: „Moment, tak počkat.
Říkal jsi, že když budu potřebovat pomoc, budeš tady. Že můžu přijít…“
A on na to: „Hej, už je po všem.“
„Jenže není. Udělal jsem, co jsi chtěl.
Do posledního puntíku. A teď mi tvrdíš, že na tom nezáleží?
Dej mi šanci, vyslechni mě.“
A on: „Zavři… Ty hluchej kokote!“
Hele, ty hluchej kokote.
Šanci jsi měl, když jsme mohli něco dokázat, a mohl jsi bejt polda,
ale tys to podělal!
To je ono! Díky, Bobby.
Ale propadlo to.
Nevedlo si to dobře.
Ten film táhne, ale tělesností své postavy.
U všech to funguje, mají proslovy.
Vše závisí na drobnostech a pomíjivosti jeho výkonu.
Na Stalloneově zdrženlivosti něco je.
Hraje hluboko uvnitř.
Kéž by měl James Mangold ve Stalloneovo hraní větší důvěru,
protože ten smutek tam není jen tak. Ten film ho podle mě tak trochu zklamal.
Nebyly mu přiznány zásluhy, které si zasloužil. To ho frustrovalo.
Byl jsem být rozčarovaný sám ze sebe.
Říkal jsem si, že už jsem se možná přirozeně opotřebil.
Že to tak možná chodí, víte? Že všichni nemůžeme být na vrcholu věčně.
Tehdy jsem si uvědomil, že je důležité zůstat u toho, co mi jde,
a stát se specialistou.
Jakýmsi umělcem.
Máš svůj styl, jsi Rothko.
A Rothka umí nejlíp on sám.
Všichni říkali: „Zvládneme celé spektrum. Můžeme být kýmkoliv.“
Nemůžete.
Máte jisté slabé a silné stránky.
A já se soustředím na ty silné.
Nezkoušejte Shakespeara, když vypadáte jako já.
Má dvě postavy, ke kterým se vždycky může vrátit,
aby získal jakýkoliv obdiv
nebo ztracený pocit legitimnosti.
To může získat pokaždé, když hraje Rockyho nebo Ramba.
Ty postavy tu pro něj vždy budou. A vždy se k nim může vrátit a začít znovu.
Film Rocky VI
je pro mě největší úspěch mé kariéry,
protože navazujeme na Rockyho V,
odehrává se to po 19 letech.
O Rockyho přišla celá generace. Vyrostli a vůbec nevěděli, kdo to je.
Ta postava toho znamenala tolik pro mě i spoustu dalších lidí
a zakončit to takhle hořce mě prostě ubíjelo.
Rockyho Balbou jsem pak psal a přepisoval nekonečné hodiny.
Producent říkal: „Přes mou mrtvolu. Říkal jsem, že nikdy.“ Šel jsem za šéfy.
Opakovaně mě odmítali. „Rocky je vyřízený a ty taky.“
Bylo to brutální. Nikdo to nechtěl natočit.
Smáli se, víte? I žena mi řekla: „Prosím, už ne.“
Ale úplně nepochopila můj záměr. Nechtěl jsem točit film o boxu.
Mělo to být o tom, jak se vypořádáváme se ztrátou,
když přijdeme o něco, co jsme milovali nadevše.
A symbolicky jsem použil smrt Adrian.
Máte takový ten strašný pocit v břiše.
Váš život je tak neúplný
a nemůžete pokračovat…
Nikdy jste nedosáhli toho, čeho jste měli. Nemilovali jste ji dost.
Nikoho jste si nevážili, nikdy jste neděkovali.
Mluvíte o citech někde hluboko,
což je lítost.
„Ty jo, tý já mám hodně. A o tom tenhle film je.“
Bojuje, aby se zbavil bolesti a minulosti.
Říká, a teď ho cituju: „Starou bolest chci nahradit novou.“
Chce dostat nakládačku
a na ty city někde hluboko pak možná zapomene.
Se synem jsem mluvil o budoucnosti.
Říkal jsem si, že život je neporažený. Nedá se přemoct.
Jen musíte přejít do obrany.
To inspirovalo větu: „Nikdo nedává tak tvrdý rány jako život.“
Mám ve zvyku přidávat slova.
Natáčíme scénu, jsme ve třech čtvrtinách a oni řeknou:
„Proč jsi přidal to slovo? Bylo to v pohodě.“
Tenhle záběr byl stejný celou dobu.
Je jednoduchý.
To poselství je naprosto jasný.
A není to hysterický.
Kdysi ses mi vešel do dlaně.
Zvedal jsem tě a tvý mámě říkával: „Tohle bude ten nejlepší kluk na světě.
Takovýho kluka ještě svět nepoznal.“
Vidíte, že z něj mluví láska. On toho kluka miluje.
Svět není procházka růžovou zahradou.
Je tvrdej a taky krutej. Nezajímá mě, jak jsi odolnej,
ale když se necháš, srazí tě do kolen a už nevstaneš.
Ty, já, nikdo nedává tak tvrdý rány jako život.
Nejde o to, jak tvrdý rány dáváš,
ale jak tvrdý rány přijmeš a potom pokračuješ dál.
Kolik toho sneseš a potom pokračuješ.
Vždycky jsem chtěl vzít Rockyho I
a tohohle a dát je dohromady
a ukázat, jak rychle život utíká.
Do 40 let je život přičítání a pak už je to jen odčítání.
Odstěhují se od vás děti, opustí vás přátelé, někteří navždy,
přijdete o práci, je to pryč.
Všechno odvál čas.
Ta replika z filmu…
„Jsem tak rád, že se narodil, teď můžu žít tvýma očima.“
To podle mě otcové u svých dětí hledají.
Je to rozšíření… Jakási nesmrtelnost.
Dokud žije, vaše památka bude žít. Něco jste udělali správně. To si přejete.
Natočil jste úspěšné filmové série Rocky a Rambo,
ale po tom všem vám stejně lidé řeknou:
„Možná už jste na ty role moc starý.“
A agent najednou říká: „Možná ti nemůžeme pomoct.“
Ta čtvrtá křižovatka.
Dobře, poslechnu je, nebo jak se cítím?
Jsem pořád soutěživý?
A jak by řekl Rocky, jsou tam na dně nějaký emoce?
„Jo, ale musím to uzpůsobit svýmu věku.“ A napsal jsem Expendables: Postradatelní.
Byl jsem na jednom rockovém revivalu.
A ženě jsem řekl: „Bože, jsou fakt skvělí.“
Ta se na mě podívala a já jí řekl, že se to zlepší.
Bum. Najednou přišel chlap
ve vytahaných kalhotách z pytloviny značky Dockers,
na kterých seděl tak dlouho, že měl zmačkanou prdel jak akordeon.
No do hajzlu, to je geniální.
Je úplně vyprodáno, všichni na pódiu jsou vyčpělí.
Ale tisíce lidí se přišly podívat
na tuhle sbírku bývalých velikánů.
A já si řekl: „Na tom něco bude.
Zkusím dát dohromady akční herce.“
A tím se z toho stala událost.
Nestalo se, že by byl Stallone v Expendables postradatelný!
Ne. Je součástí týhle kdysi skvělý party.
„Sakra.
Tohle musím vědět jen z chorobný zvědavosti.“
Opravdu skvělý koncept. Máte tu všechny akční hrdiny
z 80., 90. a začátku století, všichni dohromady v jednom filmu.
Na Stalloneovi v tomhle věku, který přijímá to, co zažil, něco je.
Že přežil tak dlouho. Ani nevím, jestli by měl…
Měl by být ještě naživu? Nevím.
Ale pro akčního herce není zranění během natáčení neobvyklé.
Podle mě je jasné, že to Sly dohnal do extrému.
Opravdu to přehnal.
Celou dobu jsem tam měl rodinu
a bylo to pro ně těžké,
protože jsem byl tak vystresovaný a pomlácený,
měl jsem zánět průdušek, moniliázu a zlomeninu obratle. Bylo to pořád dokola.
Takže si to neužívali.
Pracoval po nocích a vůbec nespal.
Dnes zase pracuje celou noc.
Musí jet domů a okamžitě na operační sál.
Z prvních Expendables jsem se vlastně nikdy nezotavil.
Na mém těle se to podepsalo natolik, že už jsem nikdy nebyl stejný.
Nikdy.
A říkáte si: „Stálo to za to?“
Děláte to pro chválu publika?
Vážně? Jako když dítě potřebuje, aby ho táta pohladil po hlavičce.
To neustálé povzbuzování. Ale je to tak.
Tento film ve vás rezonoval dlouho. Proč?
LEV V ZIMĚ
Tenhle film mi připomíná tátu.
Nikdy jsi nepřišel. Nezvolal mé jméno.
Přišel bych, připlazil bych se.
Udělala bych cokoliv.
Moje vina to není. Nemohu za to!
Je to ten… nejvýjimečnější film
o hledání
skutečné podstaty potřeb,
lidských potřeb.
Láska. Opětovaná láska.
Nejsi můj!
Nic nás nespojuje!
Zříkám se tě!
Mé království nedostanete, nic vám nenechám a mor na vás!
Ať všechny vaše děti zemřou při porodu!
Když zažijete odmítnutí,
láska je opravdu mocná síla.
Ale já šanci nedostal.
Během mého dětství bylo všechno…
Nebylo to dobrý.
A v mém světě, ve Stalloneově filmovém světě,
se může stát i to, co by se jinak nestalo.
Neúspěšný boxer se stane vítězem.
Do vínku jsem dostal schopnost odklánět tuto zahořklost do toho,
co bych si přál, aby se stalo.
Přál bych si mít za otce někoho jako Rocky.
Můžeš tam sedět a natáčet se. Podívej.
- No jo. - Není to úžasný?
Řekl jsem: „Táta umírá.
Umře a dlouho jsi s ním nemluvil.“
Tak jo, mám tě rád.
Opatruj se.
- Ano. - Tady je Frank.
Pár týdnů před tátovou smrtí jsem mu s ním domluvil setkání.
Pojď sem, synu.
Tohle je nejlepší den mého života.
Mám tě rád, tati.
Je na smrtelný posteli.
A říká: „Víš, Slyi.“
„Jo, tati.“ A on říká…
„Měl by ses naučit milovat a odpouštět.“
„Vážně?
Napadlo tě to teď, jako kdyby ti to do ucha pošeptal podělanej anděl?“
A on: „Jo, měl by ses naučit…“ Začal se smát.
A já řekl: „Ty parchante.
Teď mi říkáš, abych byl laskavý, jako bys měl před smrtí zjevení?“
A on: „Jo, měl jsem ho.
Prostě si to pamatuj, ty pacholku!“ A já poděkoval.
Ohledně svých dětí bývám hodně emotivní.
Vždycky je tu ta lítost.
Mohl
jsem se naučit mnohem víc,
kdybych nebyl tak sebestředný
a neřešil tolik ostatní.
Přemýšlíte, co jste měli udělat jinak, když jim bylo tolik.
A teď je jim tolik.
Kde jsem to podělal? Natáčel jsem pitomý filmy,
ale měl jsem jim utvářet životy.
Mám z nich radost, je mi z nich moc smutno.
Probouzí ve mně emoce.
Téměř jsem o to musel přijít, abych si toho začal vážit.
To, že mám své děti rád teď,
mě nutí přehodnocovat všechen čas…
Bože. Je to tak bezcitný a brutální.
Zastihne vás to nepřipravenýho a řeknete si: „Dobře, čas skončit, Slyi.
Moment, právě jsem se narodil! Ne.“
Teď se chci naučit žonglovat.
Chci umět žonglovat se vším.
S rodinou, životem, dětmi a manželkou, víte?
Uměním. Všechno mít v rovnováze.
Existuje staré rčení,
že se dítě stane svým otcem.
A moje děti Rocky a Rambo se teď staly mým otcem.
Starají se o mě.
Na hraní obou těch postav je krásný to,
že popisují doslova celý život.
Ten vyloučený,
bez přátel a samotář.
A ten, který přijímá všechno,
má rád lidi a lidi mají rádi jeho.
A ztotožňuju se s oběma.
Žil jsem ve světě smrti.
Chtěl jsem se vrátit domů.
Rambo byl smrtelně zraněn
a teď se vrátil domů do houpacího křesla svýho táty.
Vidí, jak z něj odchází život.
Najednou jsem začal litovat toho,
že ten bojovník odejde takhle.
Když se kamera vzdalovala, židle se nehýbala.
Přes triky jsem nechal udělat, že se ta židle pořád trochu houpe.
Aby pořád ještě žil.
Ale natočili jsme to jinak.
Proto věřím, že své hrdiny nevidíme
umírat před svýma očima.
Že mají jakousi tajemnou vlastnost.
U Ramba mi došlo, že domov nenajde nikdy.
To je na té postavě to tragické,
Bez domova,
bez rodiny, bez lásky ženy a dětí…
co to je?
Jsou to jen představy
a filmové obrazy něčeho, co nikdy neexistovalo.
Není to život.
Je to umělecké dílo.
Jsou to jen určité představy.
Tohle je skutečný.
Žije, dýchá, krvácí a umírá to.
A měli byste o to pečovat.
Ale pokud nemáte vedení
a životem si musíte takhle ochuzeni projít sami,
zanechá to ve vás prázdno.
A to už se nikdy nezaplní.
Já ho můžu zaplňovat představivostí.
Chci rozdávat naději.
Jsem obchodník s nadějí
a smutné konce fakt nesnáším, pardon.
Zastřelte mě.
Překlad titulků: Tomáš Pikl