Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Žalim li zbog čega? Pa naravno.
Ali zbog toga sam također
motiviran da to nadiđem, ispravim.
To činim slikanjem i pisanjem.
Jer fizički to ne mogu ispraviti. Toga više nema. Zbog tog jebenog vremena.
Sve je samo nestalo.
Znate, gledam… Kad se vozite vlakom, sve promiče kraj vas, vidite kroz prozor.
Poput niza fotografija. Ne vraćate se na ono što je prošlo.
Takav je i život. Slike samo jure kraj vas.
I ne možete… Nestanu.
NE LJUTIM SE
Jako se lako prepustiti.
Htio sam učiniti nešto drastično.
Sve postaje nekako dosadno, ponavlja se.
Osjećam da malo venem, sušim se.
Kao stara smokva koja je pala s drveta. Sušiš se.
Zaboga, koliko ću još živjeti? 20 godina? Ne želim se 20 godina prepuštati.
Kako ću pokrenuti adrenalin, mislio sam?
Otići ću.
Zato moram otići na istok.
Mislim da te to najviše nadahne.
Kad svoju kuću, svoju povijest,
samo odbaciš.
Tko je taj čovjek, Sylvester Stallone?
Umjetnik, pisac, pjesnik, izvođač.
Strahovito slavan.
Kako se to dogodi?
Sly je čovjek koji uvijek ide svojim putem.
Ako taj put ne postoji, on će ga utrti.
Sam je sebe stvorio.
Činilo se da nije osobit glumac.
Nije imao očitu karizmu.
Ali izmislio je nešto drugo.
Glumca koji sam piše i režira svoje filmove.
Nije prvi to učinio, ali prva je velika zvijezda koja je to učinila.
Doista je shvaćao što ljudi od njega žele.
Stalloneova me priča zanimala kao da je moja.
Takva karijera bila je moj san.
Nitko nije sudjelovao u tri serijala.
Za to trebaš biti genij.
To se nije slučajno dogodilo.
Biste li mi pokazali kasete koje ste našli pakirajući se?
Može.
Da vidimo.
New York Times.
Biste li mi učinili uslugu?
Počet ću citatom iz vaše objave za medije.
Vi nastavite ondje gdje stanem. U redu?
Sylvester Stallone rodio se u opasnoj njujorškoj četvrti Hell's Kitchen,
sparnog ljeta 1946.
Bogati.
Nisam mislio da ću se ikada vratiti.
Rodio sam se u Hell's Kitchenu, bio sam njujorško dijete.
Nisam 65 godina bio ovdje.
Živite ovdje?
Ne, ja sam iz 45. ulice.
-Da? -Da.
-Ja sam ovdje živio. -U ovoj ulici?
-Da, tako je. -Kakva je tada četvrt bila?
-Opasna. -Da?
Ime joj je tada odgovaralo.
Sjećam se da je prozor uvijek bio otvoren.
Svašta naučiš o ljudskoj prirodi.
Promatraš život.
Gledaš film.
„Hej, kada ćeš doći?” „Sutra ću doći.
Zatvori vražji prozor.”
Svi su komunicirali.
Sjećam se da je otac uvijek nosio talijansku majicu.
Kao iz drame Arthura Millera.
Pogled s mosta. To je moj život.
Otac je došao u New York i ovdje je upoznao majku.
Bio je brijač, zatim kozmetičar. Kao frizer je mogao više zaraditi.
Naš je otac bio veoma svjestan svog manjka obrazovanja.
Eksplodirao bi na bilo kakvu uvredu ili nepoštovanje.
I majka je bila opaka.
Vješto je rukovala četkom za kosu i četkom za tuširanje.
Imala je čvrste, dugačke nokte. „Dođi ovamo!”, rekla bi.
Majka je prodavala cigarete u klubu Diamond Horseshoe Billyja Rosea.
Ona nas je zapravo financirala.
Otac mi je rekao da se bojala imati dijete.
I u devetom mjesecu trudnoće vozila se autobusom.
Počela je rađati.
Netko se sjetio iskrcati je
i odvesti u bolnicu za siromašne.
I ondje sam se rodio.
Bilo je teškoća.
Ova strana usta ostala mi je paralizirana.
Oduvijek frfljam.
Bila je ekscentrična, osebujna,
prepuna stavova i mišljenja, nepredvidiva.
Znam da sam naslijedio određenu…
žestinu od oca, nesumnjivo.
Majka i otac nisu prestajali.
Ležao bih u krevetu i slušao kako viču i galame.
Otac bi…
Umirao sam od straha. Sve je vibriralo.
Mislim da su oboje bili toliko obuzeti svojim životom
da su nas dali od sebe.
Uglavnom sam živio u internatima.
Zapravo 12 mjeseci na godinu.
Nisam išao kući, zato što nisu imali vremena, radili su.
Ljudi kažu da su mi nedostajale briga, ljubav i sigurnost.
To je istina.
Možda to sve dobivam preko poštovanja i ljubavi neznanaca.
Imaš potrebu da ti publika bude privržena i voli te.
To je nezasitna glad.
Volio bih da to mogu nadići, ali nemoguće je.
Za nas su filmovi apsolutno bili bijeg od stvarnosti.
Nebrojene sate provodio sam u kinima.
Sve sam gledao po pet-šest puta.
U četiri popodne otišao bih kući.
Htio sam takav život, to mi je bio ideal.
To je veličanstveno, trudiš se i pobjeđuješ zlo.
Oduvijek volim junake.
Htio sam spasiti autobus pun djece.
To sam htio biti, htio sam biti takav čovjek.
Koji spašava ljude.
Sam bih odlazio u sobu roditelja.
Imali su jeftino zrcalo iz supermarketa.
Po cijele dane nešto sam izvodio pred zrcalom.
Možda glumio da pjevam uz nekoga.
Ili bih poslije Herkula, recimo,
oponašao Stevea Reevesa.
U filmu Herkulovi zadaci
pojavi se i sruši hramove.
Savršeno je lijep,
snažno građen, idealan muškarac.
To je bilo to.
Pomislio sam, to je moj put.
Napokon sam dobio idola, uzor.
Moram ispuniti svoju sudbinu!
Otac je shvatio da u New Yorku neće uspjeti.
Otišli su u Maryland.
Iz propaloga smo braka.
Došao bih kući iz škole i nikoga nije bilo.
Majka je otišla.
Bili su na sudu, bilo je grozno.
S majkom sam otišao u Philadelphiju, brat je s ocem ostao u Marylandu.
Priroda, selo, zabit.
Bilo je samo konja.
Iz nekog razloga još od pete-šeste godine volim konje.
Ne dobre konje, one koje bi otac kupovao. Za 20-25 dolara.
Nije imao novca, ali nekako se povezao s igračima pola.
Svi su oni imali divne konje i prikolice, rančeve.
Mi smo imali rupčagu.
Konji su uglavnom bili bolesni.
Neki bi oslijepjeli ako si ih previše vukao.
Počeo sam igrati polo.
Ali ne profesionalno, na nižoj razini.
No učio sam. Bio sam sve bolji.
Onda su me s 13 godina počeli rangirati. Na nacionalnoj razini.
Ocu se to baš nije sviđalo.
Usred igre, kad sam htio izvesti backhand,
i sve sam dobro radio,
počeo je vikati da previše navlačim konja.
Rekao sam da znam što radim. Ne.
Vikao je da ne znam kakav je konj.
Na kraju sam pripremio konja za novi udarac.
Prišao nam je,
zgrabio me za vrat i bacio na tlo.
Uzeo je konja i otišao.
Ležao sam tako i pomislio
kako nikad više ne želim vidjeti konja.
Moj je otac bio veoma
sklon fizičkom kažnjavanju.
Često me gadno boljelo.
Mislim da sam jednostavno odlučio da me neće slomiti.
Što god on radio, neće me slomiti.
Mislim da je otac bio ljubomoran.
Brat je bio problematičan. Izostajao je iz škole, tukao se.
Nije bio dobar učenik. Izbacili su ga iz svih škola.
U 12 godina išao sam u 13 škola.
Poslali su me u vojnu akademiju. Izdržao sam mjesec dana.
Bio je nepopravljiv. Stalno je radio probleme.
Bio je u školi Devereux,
nekoj vrsti škole za problematične.
I tamo se malo zaljubio u glumu.
Onda je studirao.
I onda se ozbiljno posvetio glumi.
Držali su audiciju,
ne znam zašto sam otišao na nju, za Smrt trgovačkog putnika.
I dobio sam ulogu.
Bio sam na pozornici i osjećao sam se…
Nisam imao tremu.
Vladao sam situacijom. Zato što je to za mene prirodna situacija, nije mi teško.
U publici je bio harvardski profesor. Prišao mi je i rekao
da bih trebao razmotriti glumačku karijeru.
Začudio sam se.
Ali rekao je da bih to trebao studirati jer imam ono nešto.
I taj mi je trenutak
potpuno promijenio život.
U New York sam došao na dan Woodstocka.
Shvatio sam kako je došlo vrijeme da dam sve od sebe.
Nisam ni znao u kakvom gradu živim. Nisam se stopio s njim.
Bio sam potpuno sam i potpuno posvećen pronalaženju svog puta.
Snalazio sam se na ulici, znam preživjeti na ulici.
Spavao sam na pragovima, autobusnim postajama, kolodvorima, u knjižnicama.
Smrzavao sam se, znam kako je to.
Obilazio sam agencije.
I svima govorio kako želim biti njihov klijent.
Odbijali su me.
Dao bih im fotografiju, vratili bi mi je.
Na audicijama bi mi rekli da frfljam, oči mi vise, ovakav sam i onakav.
Dobivao sam samo kazališne uloge
u kojima sam morao biti polugol.
Samo sam takve grozote dobivao. Užas.
Rekli su da neće ići. Da možda mogu biti statist.
Počeo sam pomišljati na to.
Kad god bih dobio ulogu, to je bila uloga neke bitange.
-Pazi. -Nisam vas vidio.
Nisu mu davali glavne uloge.
Ili bi radio na pozornici, s rekvizitima.
Ali nisu ga poštovali.
Bio sam obuzet sobom i izoliran.
I John je bio takav.
Sly je počeo pisati jer nije mogao dobiti što je želio.
Zato je sam to stvarao.
Nije previše razmišljao
o tom da će to učiniti, jednostavno je to učinio.
Nije dobro, rekoh. Ne želim više glumiti.
Možda mogu zapisati sve svoje frustracije,
pisati scenarije.
Radio sam u kinu.
Po cijele dane gledao sam filmove.
Nosio bih mali kasetofon.
Snimao bih glazbu i dijalog.
Kod kuće bih pisao svoj dijalog.
To sam počeo raditi. Nekoliko godina sam pisao, dok nisam imao 15-16 scenarija.
John i ja bili smo na drukčijoj valnoj duljini.
Htjeli smo sami pisati i producirati filmove.
Svaki petak, subotu i nedjelju
provodili smo zajedno, uz bocu vina.
Nismo išli u barove, restorane, klubove. I tada smo počeli pisati.
Razgovarali smo o težnjama, snovima, ali i o filmovima.
Nekako smo se uspijevali ušuljati na sve filmove u New Yorku.
Nikad nismo platili kartu.
U našem umu nije bilo mjesta za neuspjeh.
Nikad nismo razgovarali o tome što ako ne uspijemo.
Toliko smo bili posvećeni koncepciji
da za nas, ovakve čudake, treba negdje biti mjesta.
Nekamo se uklapamo.
Morali smo stvoriti svoju sudbinu.
Zato smo htjeli snimiti film Horses.
Kauboj i Indijanac ustaju iz groba sto godina nakon što su ih objesili.
Odvezli smo se u Maryland.
Unajmili smo oružje.
Na snimci u auto pucamo pravim streljivom.
Pitao sam se jesam li lud.
Njegov je otac bio šerif koji nas je lovio.
Moj otac je u filmu, puca u njih.
Malo je previše uživao u sceni u kojoj nas ubija.
Želim pucati u vas i onda opet pucati u vas.
Je li to sad malo osobno? Biblijski?
To je bio nijemi film. Pitao sam zašto nema zvuka.
Nije imao novca.
Htio je 1971. prodati nijemi film?
Nije važno što to nitko još nije učinio.
Najvažnije je što je imao glas i htio je da se čuje.
U školi sam bio primjer toga kako ne treba pisati.
Kad bi me zvali da čitam pred svima, nisam htio.
Ali morao sam jer nitko nije želio.
Odbijanje me samo potiče.
To je izazov.
Hoćeš li prihvatiti to što misle o tebi ili ćeš sam stvoriti mišljenje o sebi?
Sly je uvijek htio biti glumac.
Ali uvijek je morao pisati.
Želi biti glumac.
Netko mu treba dati ulogu.
Nije dobivao uloge.
Izmišljao je uloge za sebe jer vjerojatno nije mogao dobiti uloge.
Bio sam odustao od glume.
Ali John Herzfeld molio je moju pomoć na audiciji.
U publici je bio čovjek
koji je poslije napisao i režirao Gospodare Flatbusha.
To je bio početak.
Samo treba na pravome mjestu biti u pravo vrijeme.
Slya sam upoznao kad smo snimali Gospodare Flatbusha.
Bili smo baš neobičan par.
On je Židov, intelektualac, elitno obrazovanje.
A ja sam to što jesam.
Kulturno smo bili potpune suprotnosti.
Odveo me u svoj stan u zgradi bez dizala kraj Lexington Avenuea.
Imao je golemoga psa.
Prozore je obojio u crno da može pisati.
Pročitao sam scenarij, bio je prilično jednostavan.
Zato sam odlučio u njemu glumiti sebe.
Na primjer, dok sam sjedio iza djevojke.
„G. Rosiello, što radite?”
„Ne znam, samo sjedim.
Pomičem se jer mi sunce ide u oči.
Ništa ne vidim.”
Onda je nastavila predavati.
Uskoro sam se primaknuo djevojci. Zagrlio sam je. Izvikala se na mene.
Sunce me prati, kažem ja.
Govorio sam razne gluposti, improvizirao.
I shvatio sam da su mi dali priliku.
I odlučio cijelo vrijeme govoriti što god želim.
Sly je stalno mijenjao scenarij.
Poboljšavao je svoje scene.
U filmu Gospodari Flatbusha prvi smo put doživjeli
Stalloneov glas, prije Rockyja.
Najbolja scena u filmu, u kinematografiji '70-ih, za mene,
scena je u kojoj ga je zaručnica Maria Smith
nagovorila da kupi prsten za koji bukvan nema novca.
Ako toj djevojci koja je sad izašla
ikad više pokažete prsten za 1600 dolara,
znate što će vam pisati na grobu? Znate li?
Bio sam dovoljno glup da Frannie Malincanico pokažem prsten za 1600 dolara.
Stanley je zanimljiv lik iz tog filma.
Ali nije nužno simpatičan.
Baš je pravi bukvan.
Ali u toj se sceni zaljubiš u njega.
Jer shvatiš koliko zapravo voli Frannie.
Prvi put doživljavamo muzikalnost, zvuk
njegovih dijaloga.
Kvragu.
Tada sam shvatio da mi sudbina ovisi o pisanju.
Jer mi je tako teško naći ulogu.
Uvijek sam bio bitanga.
Dobro, rekoh, i jesam bitanga.
Ali i drag sam, imam mekanu stranu.
Da se to spoji,
to bi bio odličan lik.
Tu sam priliku imao tek s Rockyjem.
Ali tomu je prethodio Stanley Rosiello i Gospodari Flatbusha.
On je bio grubijan.
Kožna jakna, zalizana kosa, cigareta, ali baš simpatičan.
Jedno je vodilo drugom.
Da mi nisu dali ulogu i kritike nisu bile dobre,
ne bih zaradio 1300 dolara
i za 40 dolara kupio auto kojim sam se 11 dana vozio do Hollywooda.
U L. A.-u sam poznavao jedino Henryja Winklera.
Tada je kao Fonz bio velika zvijezda.
Auto se pokvario na križanju Hollywooda i Vinea. Samo je stao. Nekakva sudbina.
Prvo sam nazvao Henryja.
„Moraš doći po mene.
Auto mi se pokvario.
Nasred Sunset Boulevarda sam.”
Rekao sam da odmah stižem.
Otišao sam po njega i tu hrgu od psa.
Nekako je svu odjeću ugurao u auto. Sjedio je na kovčezima.
Nije me mogao odvesti k sebi, jasno. Pas, žena.
Odveo me do motela.
Ondje sam proveo tri noći.
Onda sam našao neku rupu u Valleyju,
ulicu dalje od Balboa Boulevarda.
Da vidimo.
Upoznali su me s izvršnim producentom Geneom Kirkwoodom.
Razgovarali smo, rekao sam mu za svoju ideju, za Rockyja.
Razvili smo je. I uskoro smo snimili film.
Bio je to zapravo niz pomalo neobičnih okolnosti.
Imao sam vrlo ograničeno iskustvo.
-Zato… -Ma nikakvo iskustvo.
Rezultat je bio dobronamjeran i divan niz pogrešaka.
To je pojednostavljena priča.
Bio sam na audiciji za ulogu.
Nije išla dobro.
Na izlasku, vrata su se već zatvarala,
okrenuo sam se i rekao
da malo i pišem. Pozvali su me da se vratim.
Počeo sam pisati.
Nešto na tragu Ulica zla.
Htio sam iznuđivača, takvu uličnu priču.
Pisao sam, pas je sjedio na stolu.
Radio sam, pušio. Pio kavu.
I priča je nastajala.
Funkcionirala je.
Ali Rocky je zapravo bio grubijan.
Kad je prijateljica to tipkala,
počela je plakati.
Rekla je da mrzi Rockyja jer je okrutan.
Tuče ljude, premlaćuje ih.
A kako bi bilo da ih ipak ne pretuče?
Mogao bi, to mu je posao, ali ne radi to.
To bi bilo lijepo.
A mogao bi imati i djevojku.
Da, to je dobro.
Vratio sam se.
To sam počeo pisati. Djevojka.
Ali sada nema nasilja. Običan je čovjek. Nema priče.
Običan je čovjek, na rubu društva. Bitanga.
Bitanga je.
Kao u filmu Na dokovima New Yorka. On je Terry Malloy.
Bum. Scorcese, film, Ulice zla.
Sve promiješaj i ubaci nešto svoje.
Sve se posložilo kad je postao boksač.
Imao sam 106 dolara, stanarina je bila 300.
To je bila moja dilema. Hoću li imati što jesti?
Napisao sam ga u tri dana.
Onda sam ga više puta prepravljao, naravno.
Kad pišem, ne bavim se time je li to što pišem savršeno.
Znam da je možda 90 % bezvrijedno.
Ali cijela ideja, početak, sredina i kraj, veoma su mi važni.
Producenti su htjeli Ryana O'Neala. On voli boksati.
Ili Burta Reynoldsa.
Rekao sam da to pišem za sebe.
Scenarij im se svidio. Ali toliko te nisu htjeli,
da su ti nudili sve više novca da se makneš, zar ne?
Tako je. Na kraju su nudili 265 000 dolara.
-Da ne glumiš. -Da se maknem.
Znao sam, da ga prodam i za 500 000 dolara,
nakon što potrošim novac bio bih jako ogorčen što sam ga prodao.
Što je zdravije?
Živjeti u iluziji i nadati se i dalje da si mogao postati sjajan
ili dobiti priliku da budeš sjajan,
zabrljati i shvatiti da si loš?
Mislim da je lakše živjeti u iluziji i reći:
„E, da sam imao priliku, svima sam im mogao pokazati.”
Prvi sam put ušao u prikolicu
na hladnoj filadelfijskoj ulici.
I znao sam da je to trenutak istine.
Pitali su me jesam li spreman.
Rekao sam da nisam, ali Rocky jest.
Dogodilo se nešto izvanredno.
Znali smo da se to nešto događa.
Svi glumci koje sam htio odustali su.
Zamijenili su ih savršeni glumci.
Apollo Creed? Samo jedan čovjek na svijetu to je mogao.
Taj glas, stas, bahatost.
Htjeli smo Kena Nortona, ali odustao je dva dana prije. Ajoj.
Doista vjerujem u prst Božji.
I Talia Shire došla je u zadnji čas. Nismo mogli naći pravu glumicu.
Kad je ušla, čim su se vrata otvorila,
samo nas je obasjala svjetlost.
Prišao sam joj. Imala je kosu crnu kao gavran i ovakav pogled.
Bio sam oduševljen.
Bio sam oduševljen tim karakterom. Nečega je tu bilo.
Neću u to sumnjati. Imamo audiciju.
Ti si ta žena.
I cijelo vrijeme je bilo tako.
Rocky nije priča o boksu.
To je karakterna studija čovjeka…
Ljubavna priča.
…koji je kao cinik.
-Ljubavna priča. -Ali to ne može biti.
-Ljubavna priča. -Prihvaća život.
-To mu je sudbina. -Reci to.
Najviše na svijetu želi ne ostarjeti sam.
Reci.
Taj mladić nije mogao doći do ljubavi.
-Nije to mogao izreći. -Ne.
Imaš pravo.
Tada to nisam mogao reći.
Sjedio sam i čekao scenu s Adrian na ledu.
Izbacili su 300 statista.
Koliko ih imam? Nijednoga.
Koliko imamo za snimanje?
Možda dva sata.
Oho, pomislio sam.
To je možda još bolje.
Rocky promatra i vidi svašta što drugi ne vide.
Pokušava je otvoriti.
Istraživao je ranjivost, ljubav i sigurnost,
preobrazbu.
Ovdje moramo početi graditi taj lik
da bismo došli onamo.
Znaš kako sam počeo boksati?
-Ne znam. -Zbog starog.
Nije bio najpametniji. Rekao mi je da baš nemam mozga.
Pa trebam koristiti tijelo. I onda sam postao boksač.
-Znaš? -Da.
Zašto se smiješ?
Meni je majka rekla baš suprotno.
Što je rekla? Što suprotno?
Da se nisam rodila s nekim tijelom.
I zato trebam razviti mozak.
To je rekla?
Adrian je bila izvanredna.
Napisao je tu ženu.
Potlačenu i odbačenu ženu.
Adrian je uzdignuo do trenutka slobode i ljepote.
I ljubavi.
Talia je film od boksačkog filma uzdignula do ljubavne priče.
U kojoj je njezin dečko boksač.
Napokon se imao za što boriti.
Ne za novac. Za ponos.
Želim da budeš ponosna na mene.
Da kažeš: „To je moj muškarac.”
Zato je na kraju ono rekao. Da ne želi biti samo još jedna bitanga.
Nije ga briga hoće li ga samljeti. Samo želi da se ona ponosi.
To je sve što želim. Izdržati do kraja.
Zato mi se taj lik sviđao. Uvijek je sve nekako držao u sebi.
Nikomu nije izražavao svoju žalost ili razočaranje.
Samo sebi.
Pokaže to samo kad Mickey odlazi iz stana.
Scena je napisana tako da samo izađem iz kupaonice, tužno gledam i odem za njim.
Zamolio sam Johna neka snima i sliku i zvuk.
Da vidimo može li Rocky u dvije minute sažeti svoj život.
Prvi put kad smo to izveli, bilo je sjajno.
A John će: „Čekaj, trebali smo snimati?”
Trebali smo snimati?
To je bila
improvizacija.
Ne mogu ponoviti. Improvizacija.
Nema više te energije. Razumijete?
Razmišljaš, što sam bio učinio? Udario vrata?
Jebemu, moram ispočetka. Što sam učinio?
Onda sam počeo misliti na oca.
Slušaj, želim ti biti menadžer.
Morao sam odbaciti najbolji pokušaj.
To što ću ti dati ne možeš kupiti.
Imam patnju i imam iskustvo.
I ja imam patnju i iskustvo.
I zamijeniti ga nečim još eksplozivnijim,
svojim odnosom s ocem.
Prije deset godina trebao sam tvoju pomoć. Nisi mi pomagao.
-Nije te bilo briga. -Ako si htio pomoć…
Ako si htio pomoć, zašto je nisi tražio?
Zašto nisi tražio, momče?
Jesam, ali ništa nisi čuo.
Ja sam napisao samo jednu rečenicu.
To je dovoljno. „Moram govoriti o sebi.”
O sebi.
I stavit ću to u Rockyjevo tijelo.
Baš sam navršavao 30 i rekao sam:
„Dolaziš i to mi nudiš. Više nisam u naponu snage. Koje snage?”
Ako dobijem priliku, zabrljat ću.
Kao što sam mislio da ću zabrljati film.
„Zašto nisi bio uz mene kad sam te trebao?”
Ako uspijem riječima izraziti svoju frustraciju,
mislim da će me čuti milijuni ljudi
koji su osjetili istu takvu frustraciju jer su stavljeni sa strane.
Tako će biti!
Želiš to gledati u ringu?
Da? Želiš mi pomoći?
To želiš?
Nisam mu to mogao reći u lice.
To bi bilo bezobrazno.
I ne želiš raspravu.
Svi će pretpostaviti da su starom odbrojeni dani.
Odjednom, bum.
Otvore se vrata, začuje se glazba Billa Contija
i vrati se nada.
Pojavi se nada, ono što su uvijek željeli
svi koji su odbačeni ili im je uskraćena prilika.
Dođi, vrati se.
Ajme meni, ovdje je bila Rockyjeva premijera.
U tom sam kinu radio.
U prvoj njujorškoj kritici Vincent Canby nas je popljuvao.
Nisam znao što da očekujem.
Prikazali smo Rockyja pet dana prije izlaska filma.
Na popodnevnoj matineji.
Sjedili smo zajedno. Odjednom je rekao: „Sranje.”
Nakon 20 minuta otišle su tri četvrtine publike.
Šefovi studija su…
Samo sam tonuo u sjedalo. Sranje.
Sav je bio pokisnuo. „Oh, Bože.”
Mislio je da će oduševiti ljude.
Tako da nisam baš bio samouvjeren kad se film počeo prikazivati.
Ovdje je bila premijera Rockyja.
Sjećam se, stajao sam prekoputa u baloneru.
Brat je rekao:
„Ovo ti može biti najbolji ili najgori dan života.”
Da, to je to, rekao sam.
Ako to ne uspije, nema druge prilike.
Kad su svi ušli, otišao sam otraga i ondje stajao.
Sve je bilo kao neka mrtva priroda.
Nitko se nije micao, svi su slušali svaku riječ.
Bum, film ih je prikovao.
Kad je oborio Apolla,
svi su ustali.
Producenti su se zaprepastili.
Publika je sudjelovala kao da su uživo na meču.
Probili smo granicu.
Klicanje iz kina čulo se van na ulicu.
Svi očekuju da će se potpuno osramotiti u meču protiv Creeda.
Ali kad ga je u prvoj rundi oborio,
to je bilo nečuveno uzbuđenje.
Nitko se ne sjeća da Rocky izgubi.
Nebitno. Kad gledaš film, imaš dojam da je pobijedio.
Bio je to veličanstven trenutak
reakcije publike na dramu na filmskom platnu.
Film je bio broj jedan.
Svi su govorili kako film ima srce.
Budi emocije u ljudima, rasplače ljude, nadahnjuje ljude.
Ostvarenje te priče iz bajke jednostavno ostavlja dojam na publiku.
Nešto se dogodilo, nešto čarobno.
To je bio posljednji film u kojem je nepoznat.
Nikad više nisam imao svoju intimu.
Evo Rockyja, Sylvester Stallone!
Život mi se doslovno potpuno preobrazio.
Zauvijek. Bum!
I pobjednik je…
Rocky.
Zvijezda Rockyja, Sylvester Stallone, Sly.
Pozdravite Sylvestera Stallonea.
Slavili su ga kao glumca, kao scenarista,
kao vizionara, i odjednom je postao slavan.
I otad nije mogao pogriješiti.
Katkad me muče misli
o smislu i vrijednosti svega ovoga.
Postoje mračna razdoblja kad mislim da se možda zavaravam.
Onda se saberem, dovoljno je da pogledam sebe.
Utjelovljenje sam onoga što se dogodilo Rockyju. To se dogodilo i meni.
Već za tjedan dana
o meni su govorili svašta čemu ne mogu biti dorastao.
A govorili su i svašta što me
možda malo ljutilo.
Prvi sam put za Rockyja čuo u radijskoj reklami.
„Svako toliko pojavi se novi glumac
i postane najveća senzacija u filmskoj industriji.
Marlon Brando.
Al Pacino. Robert De Niro.
A ove će godine svi govoriti o Sylvesteru Stalloneu!”
O kome, jebote?
Onda sam vidio TV reklamu.
Stanley iz Gospodara Flatbusha je Sylvester Stallone?
Najveći glumac koji se pojavio poslije De Nira i Branda? Dobro.
Poprilično ste se usudili kad ste tražili ulogu.
Dotad ste imali samo male uloge, zar ne?
Da, lijepo od vas što ih nazivate ulogama.
Ali razmišljao sam ovako.
Ako trebam pasti u glumački zaborav,
želim si bar poslije moći reći da sam pokušao.
Ako ništa drugo, imam film za sebe.
Roditelji će ga rado gledati.
Izašao je Rocky. Nekoliko mjeseci poslije nazvao me Slyev tata.
„Johne, mogu li doći?
Imam scenarij.
Pravog Rockyja.” Pitao sam kako to misli.
Rekao je da je napisao pravog Rockyja.
Boksački film, pitao sam? Je li ga dao Slyu? Ne, želi ga dati meni.
Da ga možda snimim. „Ma ne. Frank.”
Rekao sam neka ga da Slyu, ali da je to područje obrađeno.
I dalje se natjecao sa Slyem.
Rekao je da piše scenarij za film Sonny.
Sly je pitao o čemu. O Rockyjevom sinu.
Sly mu je odgovorio da je to njegov film.
Mislim da mu je otac zavidio. Pitao sam ga ne čemu.
Namučio se za film, on mu nije pomogao. Sve je sam.
Uspjeh zbilja može razoriti obitelj.
Nisam to ni znao, ali moja je karijera tada preko noći nestala.
Odjednom sam postao Rockyjev brat.
To mu je teško palo. Moj je brat veoma kreativan.
Moj ga je uspjeh prilično traumatizirao.
Nitko nije očekivao da on bude američka ikona.
Kad ostvariš san,
shvatiš da ti to nije bio san.
Moj san nije se ostvario onako kako sam mislio.
Uz taj san ide
i velika oluja.
S kojom se stalno boriš. Zato što si razočaran. Čudiš se.
Mislio si da će te na vrhu planine dočekati samo plavo nebo.
Ali nije tako.
Zrak je rijedak, situacija je nesigurna.
Gore nema previše ljudi, usamljen si.
Katkad je uspon na vrh malo precijenjen.
Kad se Stallone proslavio Rockyjem,
nije očekivao lošu stranu slave.
DINAH! NA PREMIJERI F.I.S.T.-A 1978.
Emisija Dinah! iz Hollywooda!
Nije očekivao da će sve morati uvijek iznova dokazivati.
Pozvani ste na zabavu
s Rockyjem, Sylvesterom Stalloneom.
To vam je drugi film.
Cijeli svijet čeka da vidi što je sa Sylvesterom Stalloneom.
-Da. -Je li imao samo jedan hit?
ŠTO SLIJEDI?
Nakon Rockyja pretvorili su me
u veličinu u koju možda nisu trebali.
Odmah su počeli dovoditi moje sposobnosti u pitanje.
Gledao sam niz scenarija.
Ništa me nije zanimalo. Onda se pojavio F.I.S.T. Nešto posve novo.
Film koji se bavi američkim radničkim pokretom.
Nastankom moćnog sindikata.
Mislim da je to fantastična odiseja.
U razdoblju poslije Rockyja
bilo mu je teško jer je istodobno pokušavao i to možda ponoviti
i odvojiti se od toga.
Stallone je tada bio velika zvijezda.
NORMAN JEWISON
Odmah na početku htio je prepraviti scenarij.
Mislim da su problemi često nastajali
zbog toga što je znao prepoznati što bi u filmu funkcioniralo.
A to se razilazilo s mišljenjem ljudi koje su studiji za to angažirali.
Sa Slyem je postojao problem.
JOE ESZTERHAS
Na kraju filma ne bi htio umrijeti.
Mislim da je pogriješio.
Na kraju je ubio junaka.
Zlo je pobijedilo.
To se ne smije.
Možda je tako u stvarnosti.
Ali za skupu ulaznicu
ljudi žele vidjeti da se dobrota isplati.
F.I.S.T. je reklamirao u intervjuu za Playboy.
Izričito je ustvrdio da ne može imati neuspješan film.
Da se to neće dogoditi.
Da je to nemoguće, da podbaci.
Unatoč manama, F.I.S.T. mi je odličan.
No brojni se kritičari nisu složili.
Za Sylvestera je to bila osobna uvreda.
S.M.E.Ć.E
Kad su film prozvali smećem, uvrijedio sam se.
U tom sam filmu dao sve od sebe.
Naporno sam radio.
I kad netko u 500 riječi potpuno obezvrijedi sav taj trud,
volio bih se naći s njim u mračnoj uličici.
Rockyjev uspjeh i nedostaci F.I.S.T.-a
nadahnuli su Stallonea za to da snimi svoj film.
Samo svoj. Napisao ga je, režirao i glumio.
Film Paklena četvrt bio je Rockyjeva preteča.
Napisao sam ga 1972.
Nitko ga nije htio. Malo je prečudan.
Onda sam napisao Rockyja.
Došlo je vrijeme da poželim snimiti Paklenu četvrt.
U filmu je opet ring.
Htio sam da film bude manje ozbiljan.
Poput nekog karnevala.
Kiša, boje, likovi.
Nešto malo drukčije od običnog hrvačkog meča.
Bio sam mlad, htio sam snimiti nešto
malo domišljato i zabavno.
Nisam sve dobro istražio.
Nisam shvaćao da je to film za vrlo usku publiku.
Nije za široku publiku, malo je čudan.
Događa se 1946., glazba je čudna, svašta je čudno.
Nisam shvaćao da ću proizvesti katastrofu.
I dogodila se.
Nije očekivao da F.I.S.T. bude neuspješan.
Niti da će kritičari koji su hvalili Rockyja tako napasti Paklenu četvrt.
Nije to dobro podnio.
Počeo se ljutiti, izazivati kritičare na sukob.
Neke dane budio bih se s mišlju da ja to sve mogu.
A neke dane s mišlju da ne mogu.
Ne osjećam to, nemam ništa. Nemam pojma što radim.
Kao da nespreman ideš na meč.
Naučio sam da će takve faze proći.
Samo trebaš izdržati.
Ne upadaj u paniku. Prihvati taj strah. On je dio svega.
Sve je to zanimljivo baš zato što se toga bojiš.
Priča o uspjehu lika Rockyja Balboe
veoma je slična priči o uspjehu glavnoga glumca S. Stallonea.
Stallone upravo završava film Rocky II.
Napisao ga je, režirao i glumi.
Čini se da nije svjestan opasnosti snimanja nastavaka.
Kao obično, Stallone je potpuno samouvjeren.
John Avildsen nije više htio Rockyja.
Išao je u Playboyevu vilu, opijao se, drogirao.
To je mračna strana uspjeha.
On nije takav čovjek.
On je čovjek koji samo ide dalje. I na to potiče sve oko sebe.
Doista velik idealist.
Johnu Avildsenu nije se sviđao scenarij za drugi dio.
Pa sam ga ja režirao.
-Ne znam. -Može li izjava?
Ne znam. Ne znam što bih rekao.
Maknite se!
Prvi i drugi dio tako su moćni
zato što je Stallone uspio ispričati svoju priču.
Svoju životnu priču prenosi i na Rockyja i na Apolla Creeda.
Creed divlja po kući, ženi čita pisma u kojima ga mrze.
To je vjerojatno Stallone koji divlja po svojoj vili
zbog kritike P. Kael za Paklenu četvrt.
Pod mikroskop stavlja cijelu koncepciju slave.
U nekoj mjeri.
Priča je na neki način bolja od prve.
Teme su mnogo prepoznatljivije.
Rocky je bio samotnjak, sad ima drukčije obaveze.
S njegovim obavezama i problemima mogu se identificirati
svi iz publike koji su ikad bili u braku ili žele brak.
Nitko Rockyje ne smatra obiteljskim filmovima.
Ali u suštini to su filmovi o njegovom odnosu s Adrian.
Rastrgan je između veze i stvaranja obitelji
i posla koji mora raditi.
Kad si došao? Mislila sam da si na poslu.
Ne, nisam više na poslu.
Danas sam dobio otkaz.
Što je bilo?
Hoćeš li se odreći sudbine
radi „obećanja” koje si dao?
Što ćeš sad?
Ne znam. Možda bih se boksao.
Možeš biti što želiš. Ne trebaš to više.
Pa, boksač sam. Nisam previše dobar, ali boksač sam.
Rocky, obećao si mi da više nećeš.
Vidiš ga kad mu je najteže. U groznom malom podrumu.
Svjetlo ga obasjava.
Taj čovjek nekako je poseban, ima neku sudbinu.
A sputava se iz pogrešnih razloga.
Onda kaže: „Nisam tražio da ne budeš žena, nemoj tražiti da ja ne budem muškarac.”
Kaže da je voli, ali ona neće voljeti čovjeka kakav će on postati
ako barem ne pokuša to što želi.
Rocky II opet je bio golem hit.
Zaradio je dvaput više nego prvi dio. Svi su jednostavno
poludjeli za filmom, cijeli svijet.
I onda su ga svi salijetali.
Mislim da se Sly jako brzo popeo na vrh u šoubiznisu.
Malo koji glumac ima takvu disciplinu da može biti i producent i redatelj.
Na to moraš misliti 24 sata na dan, sedam dana u tjednu.
Filmovi su nešto što razumijem i volim.
Ali cijena je velika.
Kad si potpuno posvećen snimanju filmova,
kad glumiš, pišeš i režiraš, produciraš,
ništa drugo ne stigneš.
Obitelj dobiva mrvice.
„Kako je bilo?” „Ne mogu sad.”
To je tvoja stvarnost. Dom kao da nije.
Strašna je to dilema.
Kad si mlad, sanjaš kako ćeš kuću napuniti umjetninama, djecom.
Pa, učinio si to.
Djeca su otišla.
I ostaješ ti u toj velikoj, praznoj…
Više ti jednostavno nije izvor nadahnuća.
Nisam se preselio zato što sam htio drukčiji pogled.
Kad god promijeniš ono na što si navikao,
činiš to zato da bi opet pokrenuo taj proces.
Jako je teško snimiti nastavak.
Svaki put sve teže.
Jako naporno. Ljudi ti stalno nešto sugeriraju.
Onda te kritiziraju i zapitaš se
hoće li zadovoljstvo biti vrijedno tolike patnje.
Svaki idući film sve je teže snimati
jer više nemaš svježinu gladnog umjetnika.
Prije filma Rocky III počeo sam se bojati.
Možda više nisam što sam bio. Možda sam samo imao sreće.
Nema strasti. Samo dobar posao, dobra zarada.
Uzmu te pod svoje okrilje. Agencije. Daj ovo, daj ono, snimi taj film.
To je sigurna odluka.
Nakon nekog vremena shvatiš
da ne radiš ništa dobro zato što slušaš druge ljude.
Za koju godinu misliš da pobjeđuješ, ali nije tako.
Rocky III bio je primjer toga.
Imamo aute, imamo novac.
Imamo sve osim istine.
Što je istina, kvragu?
Bojim se! Dobro?
Želiš čuti da to kažem? Da se slomim? Bojim se.
Što?
Boksač nikad neće reći da se boji, da je kukavica.
Onda ona to obrne.
I ja se bojim. U tome nema ničeg lošeg.
I onda iz toga može doći hrabrost.
Možda za to da ne učiniš ono što ti svi govore da trebaš.
Što ti menadžer govori. Ljudi koji te vode.
Možda je hrabrost nešto drugo. Možda izdržati do kraja?
Pomislio sam kako trebam malo početi slušati sebe, vjerovati svojoj intuiciji.
Ništa im se nije sviđalo. Htio sam da glumi Mr. T.
Htio sam Survivor i „Eye of the Tiger”, htio sam Hulka Hogana.
Svi su mi govorili da je to blesavo.
Da, znam da je blesavo.
Ali dramatično je, zanimljivo, drukčije.
Ja sam radnik. Radim i radim.
Pokušavam nadmašiti sebe, svoje nesigurnosti.
Mogućnost neuspjeha postane mi nevažna.
Zato što znam da će uvijek, makar ne postigao uspjeh,
biti dobro za mene da se i dalje trudim i pokušavam.
Najčešće je sve burno i ružno.
Ali moraš proći kroz to da dođeš do zlata.
Možda nećeš uspjeti, ali bolje i to nego da ne poduzimaš ništa.
Stalno ima želju stvarati.
Nikad ne miruje.
Ne želi reći da žali što nije pokušao.
Da je bar pokušao!
Uvijek je znao što mu je cilj.
Ništa nije bilo slučajno.
Slučajno je postao akcijski junak.
Originalni Rambo bio je manijakalni ubojica.
Grozna žrtva rata.
Vratio se slomljen.
Nikako se više nije mogao umiliti Americi.
Rekao sam, ako se u to upustim,
želim prepraviti scenarij, on mora doći do samoga ruba.
Htio sam u to unijeti određeno iskonsko divljaštvo.
Koja čak i mene šokira. Htio sam izobličeno lice i bijes.
Nije teško reći odakle mi to.
Moj je otac zapravo bio Rambo.
Ništa nije rješavao verbalno.
Obično bi to bio fizički ultimatum.
Već po držanju vilice…
Ako bi ovako jeo…
znao si da će biti vraga.
S tim tipom nije bilo šale.
S tim se izrazom lica rodio. Ovakvim.
Vidio sam priliku
za prvi čisti akcijski film, u mojim očima.
Želim reći, potpuno je bio snimljen kinetički.
S veoma mnogo pokreta.
Zato glavni glumac ne može nositi dijalog.
Prenosi se na Trautmana i druge.
Potpuno se uneseš u tog samotnjaka,
tog usamljenog čovjeka koji se osjeća odbačeno.
Glumom je izražavao svoju nutrinu.
Nešto mnogo dublje od riječi i postupaka.
Zna napisati duhovit i ritmičan dijalog.
Ali koji donekle ostavlja i dojam improvizacije.
Sly je veoma nadaren za pisanje.
Njegove su riječi jednostavne, istinite.
Sve uvijek piše i govori s nekim ciljem.
Čitao sam o veteranima i o tome što govore.
O tome kako im je, o njihovim traumama.
I pomislio sam, kad bih mogao situacije
iz života možda njih 20 pomiješati zajedno…
Jer Rambo godinama nije progovorio.
Njegove riječi neće biti tečne.
Sve će iz njega izlijetati.
Sjećam se priča o jednom čovjeku.
Išao je u Saigon, nosio kutiju laštila za cipele.
„Laštiti, molim.”
Nisam htio. Ponavljao je.
Joey je pristao. Otišao sam po pivo.
U kutiji je bila bomba.
Otišao sam po pivo.
U kutiji je bila bomba. Otvorio ju je.
Joeyju se tijelo posvuda razletjelo.
Stajao je i pitao gdje su mu noge.
Bio sam pun svog prijatelja!
Krvi i svega. Htio sam ga držati na okupu.
Sastavio sam ga, ali utroba mu je ispadala.
I nitko nije htio pomoći!
Nitko ne pomaže. Samo je govorio da hoće kući.
„Gdje su mi noge?” To ne možeš izmisliti.
Takvo pisanje ne možeš izmisliti.
Trajalo je dok nisam potpuno proučio sve te priče.
I pretočio ih u taj luđački monolog.
Nije bio u scenariju.
Pročitao sam Morrellovu knjigu.
Tema knjige su
ti ubojiti ljudi, poslije rata, koji su oružje.
Ali nije ih lako kontrolirati.
U prvom filmu Rambo ta je koncepcija potpuno odbačena.
Rambo u filmu ne ubija potjeru, samo ih ranjava, i to je Stalloneova ideja.
U prvobitnom scenariju na kraju filma
Trautman me ubija i umirem u slow motionu.
Rekao sam redatelju da to ne valja.
Ne želim da svi vijetnamski veterani
vide kako me u filmu ubija
i pomisle kako za njih nema nikakve nade.
Otišao sam. Vikali su da se moram vratiti. Da kršim ugovor.
ŠERIF
Film su prikazali u Las Vegasu.
Rezultat je bio porazan. Onda su promijenili kraj.
Jer tada se na mjesec ubijalo 20 000 veterana.
Rekao sam da u tome ne želim sudjelovati.
I neću.
Sredinom '80-ih počeo sam snimati Ramba.
Taj je lik nešto pokrenuo.
Tjelesnost je prvo na što pomisliš.
Mislim da je Stallone postao savršena zvijezda za '80-e
zato što je to bilo desetljeće pretjerivanja.
A njegovo je tijelo izazivalo kaos, pokolj.
Ljudi su voljeli gledati što sve može.
I kad je to bila gotovo parodija, ljudi su gledali
jer je bio ultra verzija sebe.
Arnold Schwarzenegger bio mu je jedina konkurencija.
Sly je s Rambom odjednom stupio na moj teritorij.
Sad je bio nabildan, svi su govorili o njegovom tijelu.
Jasno, to je izazvalo natjecanje.
Bili smo poput male djece.
Tko ima veće noževe?
Tko jednom rukom drži najveće oružje?
I puca ovako.
Tko ima veće mišiće, bolju definiciju, manje tjelesne masnoće?
Svađali smo se oko takvih gluposti!
Sada se svemu tome smijemo.
Naučili smo kakve rezultate daju mišići.
Rezultat je da film ljude duplo više zanima.
To je akcijskim filmovima dalo novi zamah.
Novi zalet.
Posvetio sam se tomu da taj žanr postane unosan.
Da dopre do cijeloga svijeta. I jest.
Sylvester Stallone zbog nečega je neodoljiv.
Od neželjenog glumca do prvaka. Stekao je svjetsku slavu i bogatstvo.
Stallone zna da je sve postigao zato što zna što znači snimiti hit.
Uvijek sam pratio Slya.
Bio sam korak iza.
Uvijek je više zarađivao.
Onda sam i ja godinu poslije.
Ali tada je on već otišao dalje. Tako je to išlo.
Samo je išao gore.
Sada više nije mogao stati.
Više nije bio samo glumac ili redatelj, već holivudska sila.
Tvoji fanovi uvijek mi govore
da žele Rockyja ili Ramba.
Frustrira li te to kao glumca?
Efekt je dvojak.
To me frustrira, ali ako mogu naći ne jednog,
nego dva lika s kojima se identificiraju,
tako ih vole,
shvatiš da si nešto postigao.
To je malo neobično.
Vjerujem u nastavke.
Mislim da često priču ne stigneš ispričati u dva sata.
Zašto ne nastaviti? Ako se publici sviđa.
Govorim ljudima, ne obezvređujte nastavke.
Zato što je deset puta teže smisliti nešto
što će pobuditi jednak interes, steći popularnost i zadržati magiju.
U trećem i četvrtom nastavku Rockyja
lik postaje manje sličan Stalloneu iz pravog života,
a više liku iz stripa.
Ne samo da je on lik iz stripa,
nego kao da su i protivnici iz stripa.
Kao da je sve sa stranica Marvel Comicsa.
Preplavi te apsurdnost događaja u filmu.
Cilj je da publika dobije ultra stalloneovski doživljaj
unutar okvira brenda Rocky.
Boksa se, režira, piše.
Sve radi.
A to je jako teško u veoma tjelesnom filmu.
Dolph Lundgren me samljeo.
Te mi je večeri srce počelo oticati.
To se dogodi kad se srce zabije u prsa.
Tlak mi je skočio na 260.
I mislili su da ću na ćaskanje s anđelima.
Našao sam se na intenzivnoj okružen časnama.
I mislio sam da je to kraj.
Zbog Lundgrena sam devet dana bio u bolnici.
To sam sažeo u Rockyju IV.
Kad si poražen do temelja,
moliš se da te netko tresne u bradu da više ne patiš,
glasić u tebi šapne da želi još jednu rundu.
Ne štedim se. Zato sam pet puta operirao leđa.
Da, poslije prve operacije trebaš znati da se to ne smije.
Vjerojatno ću morati na još jednu. Jer kažem da neću više, ali opet to radim.
Radim. Ne znam zašto, ali radim.
Uvijek sam živio u svijetu nemira i previranja
i veoma fizikalnih događaja.
Možemo to zvati nasiljem.
Otac je bio u vojsci, u konjaništvu.
Ne znam u kojoj je vojsci bio. No u Drugom svjetskom ratu bio je u konjaništvu.
Naučio je amaterski polo.
Zato sam naučio jahati i neko vrijeme igrao polo.
Opaka igra.
Sly je odlično igrao polo.
Mogao je biti vrhunski igrač.
Ali otac ga je maltretirao.
Zato je odustao od pola.
S možda 40 godina opet sam počeo igrati.
I htio sam igrati kako treba. Sad sam uspio, tata.
Ocu ću dati super momčad s vrhunskim igračima
i igrat ćemo jedni protiv drugih u Wellingtonu, najboljem na svijetu.
Sly Stallone svijetu pokazuje koliko je na konju vješt igrač.
Impresionira elitu pola.
Dobro sam igrao.
Jahao sam kraj oca.
Pokušao sam udarac.
Otac me nabio u leđa.
Tako me udario,
da sam pao.
Entertainment Tonight gleda. Konj je prešao preko mene, preživio sam.
Ustao sam i stenjao.
A on je samo odjahao.
Danas mi je valjda najuzbudljiviji dan u životu.
Napokon smo zajedno igrali kvalitetnu utakmicu.
Primijetit ćete da je prvi i jedini nizak udarac
moj otac zadao svomu sinu.
To je bilo to.
Nikad više nisam igrao polo.
Sve sam prodao. Sve konje, ranč, kamion.
To je bio kraj.
Kad se rodimo, mekana smo glina.
Ako nas kipar teške ruke počne gnječiti,
tako nas oblikuje, postanemo takvi.
Više ne možeš ispraviti ta izobličenja.
Tako se razviješ kao osoba.
Malo tko to može prevladati. Potreban je velik trud.
Mislim da se u Rockyju V htio pobrinuti
da nikad ne izgubi sebe, svoje korijene.
Htio se vratiti korijenima. Ali mislim da nije uspio kako je želio.
U vrijeme Rockyja V mislio sam,
ako sve izgubim,
bih li se mogao vratiti i početi iznova?
Ne bez nečije pomoći.
Shvatio sam da sam gotov.
Zato mi je Tommy važniji od obitelji.
Jer će mi opet vratiti slavu.
Bilo je to gotovo previše osobno.
U film je ubacio svoga sina Sagea, napisao je ulogu za njega.
Htio mu je dati priliku koju je Sly tako teško dobio.
Kako ste napisali scenu u podrumu sa sinom?
Kaže da ste se posvetili boksu, ali njega ne vidite.
Je li to vaše osobno iskustvo?
Da, nažalost.
Rekao si da ću ti biti najvažniji. Lagao si.
Lagao si i meni i mami!
Nisam vam lagao.
Tommy je trebao pomoć.
I ja sam je trebao.
Pokušavam prenijeti nešto
što bih volio da sam u svom životu učinio,
ali nisam mogao učiniti.
Zato bih to često učinio u filmu.
Čarobno.
Ako nešto želiš ostaviti za budućnost, ostavi sinu, zaboga!
Njezin govor, kad gubim sina i doživljavam živčani slom…
„Nisam ovo htio, nisam se htio vratiti na početak.”
Razbila me.
„Spasi sina!”
Mnogo je toga istina.
Kad ti je nešto drugo važnije od obitelji,
posljedice su prilično radikalne i teške.
Pokušavam prenijeti svoja uvjerenja.
Sav ovaj sjaj, pompa, međunarodna slava,
ništa ne znače ako ne možeš spavati.
Kad nemaš nikoga kraj sebe, kad nemaš obitelji.
Rocky V možda je bio previše osoban.
Publika ga nikako nije prihvatila.
Ljudima sam govorio neka nikad ne gledaju drugi dio biografije neke zvijezde.
Jer uvijek bude ovako: na vrhuncu je slave,
svijet mu je na dlanu. I onda…
Pričekajte, sad će pad.
-Sly! -Sly.
Da sam znao da ću u životu snimiti samo 25 filmova…
birao bih ih veoma drukčije.
Odjednom snimate farsu. Potpuni preokret.
Farsa. Mrtav oblik umjetnosti.
Farsa zapravo nije komedija. Malo je…
Brza je.
Kad iskoračiš iz svog kalupa,
u farsu,
baš tražiš nevolje.
Razumijete?
Ako si gladan, pokušavaš se proširiti.
Za Slya je bilo prirodno da poželi snimati komedije.
Što vas je odvelo najdalje…
-Od mene? -Da.
To, bez ikakve sumnje.
Stani ili će moja mama pucati.
I mom i njegovom agentu ponudili su scenarij.
Pročitao sam ga i rekao da mislim kako to ne mogu.
Ali neću odbiti.
Studio je odmah zvao i rekli su da Arnold pristaje.
Sly je podivljao zbog toga što sam ja pristao.
I onda je pristao i on i snimio film.
Ostalo je povijest.
Snimao je filmove koji za njega nisu imali smisla
ili se bar tako činilo.
Mislim, u tim je filmovima potpuno bio Sylvester Stallone.
Ali kontekst mu nije pristajao.
Ne mogu se odvojiti od toga što jesam. Neko sam vrijeme pokušavao.
Iako su komedije bile svojevrsna pustolovina,
to je zapravo bio uzaludan trud.
Vrijeme sam mogao bolje potrošiti. Mislim da su svi bili razočarani.
Pitali su se zašto ne radim ono za što jesam.
Zašto se ne vratim korijenima.
Onda sam postao malorječiv čovjek.
Što sam manje govorio,
a više fizički glumio,
bio sam sličniji onom što jesam.
On je doista zapravo jedna hrga, akcijska figurica,
koja malo govori.
Snimao je akcijske filmove.
Jedan u zatvoru, drugi u vlaku.
U jednom sam se času zapitao što radim s toliko akcijskih filmova.
Prestao je glumiti karakterne uloge. Samo je bio glavni glumac.
Cop Land nas je vratio tome.
To mi više nije bilo zadovoljstvo.
Izazovi su bili samo fizički.
Nisu imali veze s karakternom glumom,
gdje sve ovisi o tome kako glumiš.
Zato sam htio malo prestati s tim.
Vratiti se onomu u čemu više uživam.
Htio sam interakciju s glumcima.
Kad je Miramax ponudio Cop Land,
rekli su da će to biti teško.
Morat ću potpuno odbaciti
ono što sam proteklih deset godina radio.
Moram se udebljati 15 kg.
Moram biti nevjerojatno ponizan, ulizica, stidljiv.
Trebao sam se potpuno razotkriti.
Doslovno izvana pokazati ono što nosim u sebi.
To je prilika da te ozbiljno shvate kao glumca.
Volio bih znati da sam imao priliku
raditi s velikim glumcima i držati korak s njima.
-Moe, oprosti, samo je upao. -Ispričavam se.
Oprostite što upadam.
Snimao sam scenu s De Nirom.
Čekao sam je 20 godina.
Svi su govorili da će biti grozno, pokolj.
Što je ovo? Došli ste k meni…
Izgovaram svoj tekst
i osjećam da mi Bobby nije dovoljno Bobby.
Htio sam da istinski navali na mene.
Htio sam da me ubije kao što me trebalo ubiti
da bih mogao osjećati
da dobro glumim svoju ulogu.
Iz sobe moram izaći uništen.
I odlučio sam improvizirati, pokušati ga iživcirati.
Snimamo scenu i dođemo do posljednje rečenice.
„Više ne mogu pomoći.”
Mislio je da smo završili.
Ne, samo čas.
„Rekli ste da ćete pomoći budem li trebao pomoć.
Da mogu doći…”
Rekao je, samo malo, završili smo.
„Nismo završili. Učinio sam što ste tražili.
Točno ono što ste tražili.
A sada kažete da to više nije važno?
Dajte mi šansu, slušajte.”
„Gluhi seronjo!”
Gluhi seronjo! Ponudio sam ti priliku kad smo nešto mogli učiniti.
Imao si priliku biti policajac i zasrao si stvar!
To, jebemu. Hvala, Bobby.
Ali film nije uspio.
Nije dobro prošao.
Nosio je film, ali preko tjelesnosti toga lika.
Svi drugi imaju vatromet, važne govore.
Sve se svodi na detalje, fine elemente njegove karakterizacije.
Njegova suzdržanost je dojmljiva.
Glumi nešto duboko u sebi.
Da je bar James Mangold imao više povjerenja u Stallonea.
Ta je tuga s razlogom u njemu.
Mislim da ga je film na neki način iznevjerio.
Mislim da za taj film nije dobio zasluge koje zaslužuje.
To ga je frustriralo.
Počeo sam biti razočaran sobom.
Mislio sam da je to možda prirodno padanje u zaborav.
Možda to tako ide, znate?
Ne mogu svi zauvijek biti na vrhu.
Shvatio sam da je u tome času važno ostati na svome putu.
Postati stručnjak.
Kao umjetnik.
Imaš svoj stil. Ti si Rothko.
Nitko Rothka ne radi bolje nego Rothko.
Svi misle da mogu sve, da su za sve.
Ne, nije točno.
Svatko ima očite slabosti i jake strane. Htio sam se koncentrirati na jake strane.
Ne pokušavaj glumiti Shakespearea izgledaš li ovako.
Na dva se lika uvijek može vratiti.
Da vrati obožavanje ili legitimnost kad možda pomisli da ih je izgubio.
To može vratiti kad glumi Rockyja i kad glumi Ramba.
Tim se likovima uvijek može vratiti.
U njima se uvijek može obnoviti.
U filmu kao što je Rocky VI,
a njime se najviše ponosim u cijeloj karijeri…
Prošlo je 19 godina od Rockyja V.
Rocky je propustio cijeli naraštaj. Nemaju pojma tko je on.
Taj je lik mnogo značio meni i mnogima,
i ubijala me pomisao da ostane tako turoban.
Zato sam bezbroj sati pisao i prepravljao Rockyja Balbou.
Producenti su mi ponovili da ništa od toga. Šefovi studija.
Svi su ga odbijali. „I ti i Rocky ste gotovi.”
Bilo je brutalno, nitko ga nije htio snimiti.
Smijali su se. I žena je rekla: „Nemoj, molim te.”
Ali nije shvaćala moju namjeru. Nisam pisao boksački film.
To je bio film o tome kako se nositi s gubitkom.
Kad izgubiš ono što najviše voliš.
Adrianina smrt simbolički je to prikazala.
Kad imaš taj grozni osjećaj u utrobi.
Da ti je život prazan
i ne možeš dalje bez…
Nisi postigao ono što si mislio da trebaš postići.
Nisi je dovoljno volio. Nisi poštovao ljude, rekao hvala.
Spomenuli ste ono iz podruma.
Žaljenje.
Bogme žalim zbog mnogo toga. I taj je film o tome.
Bori se da bi se pročistio od patnje, od prošlosti.
Želi staru bol zamijeniti novom.
To znači da želi primati udarce.
Možda ću zaboraviti na ono iz podruma.
Sa sinom sam razgovarao o budućnosti.
I mislio sam, život uvijek pobijedi. Ne možeš ga nadjačati.
Moraš se braniti.
To je nadahnulo rečenicu: „Nitko ne udara jače od života.”
Imam naviku dodavati riječi.
Snimamo scenu,
odradim tri četvrtine i onda me pitaju
zašto sam dodao neku riječ, prije je bilo dobro.
U toj sceni bio sam potpuno dosljedan.
Jednostavna je.
Poruka ne može biti jednostavnija.
Nije ništa dramatično.
Nekad si mi stao na dlan.
Dignuo bih te i tvojoj majci rekao:
„Ovo će biti najbolje dijete na svijetu.
Bit će bolji od ijednog poznatog čovjeka.”
Vidi se da govori pun ljubavi. Voli sina.
Svijet se ne sastoji od sunca i šarenih duga.
Gadan je i opak.
Ma kako čvrst bio, bacit će te na koljena
i neće dati da ustaneš.
Ti, ja, ni itko drugi
ne možemo udarati kao život.
Ali nije važno koliko jako udaraš.
Nego koliko te jako mogu udariti, a da opet ideš dalje.
Koliko udaraca možeš podnijeti i ići dalje.
Uvijek sam htio Rockyja I
spojiti s tim filmom.
Da pokažem kako brzo život prođe.
Do 40. godine život je zbrajanje, a poslije toga je oduzimanje.
Djeca se odsele.
Prijatelji odu, neki umru, više nemaš posla.
Nemaš ga. Izgubiš ga.
U filmu kažem:
„Drago mi je što si se rodio, sad mogu živjeti kroz tvoje oči.”
Mislim da očevi to traže u djeci.
Ona su produžetak… To je komadić besmrtnosti.
Dok je on živ, uspomena na tebe živi.
Dijete je tvoj uspjeh. Bar se nadaš.
SAGE STALLONE 1976. - 2012.
Imate uspješne filmske serijale Rocky i Rambo.
No poslije svih tih uspjeha, u nekom času kažu vam
da ste možda prestari za te uloge.
I agent odjednom kaže da možda ne može pomoći.
To četvrto raskrižje.
Trebam li njih slušati ili je važno kako se ja osjećam?
Je li mi do natjecanja?
Ima li čega u podrumu, kako bi Rocky rekao?
Da, ali trebam to činiti u skladu sa svojim godinama.
Onda sam smislio Plaćenike.
Otišao sam na koncert starih rock and roll zvijezda.
Ženi sam rekao kako su super.
Žena me samo pogledala. Čekaj, vidjet ćeš, rekoh.
I bum.
Izađe tip u obješenim platnenim hlačama,
sav zgužvan koliko je dugo sjedio.
Genijalno, bogati.
Koncert je rasprodan. Svi na pozornici su potrošeni.
Ali došle su tisuće ljudi.
Došli su vidjeti bivše veličine na okupu.
Tu mora biti nečega, rekoh.
Mogao bih i ja tako s akcijskim glumcima.
I onda je bilo zanimljivo.
Ne gledate samo potrošenog Stallonea u filmu Plaćenici.
Ne, dio je skupine bivših veličina.
Čovječe. Ma to moram vidjeti, bar iz morbidne radoznalosti.
Sjajna koncepcija.
Imaš sve te akcijske junake
iz '80-ih, '90-ih, 2000-ih, svi su zajedno pomiješani.
Zanimljivo je kako Stallone u toj dobi
prihvaća svoj život.
Tako je dugo opstao. Ne znam bi li trebao…
Bi li još trebao biti živ? Ne znam.
Nije neobično da se akcijski junak ozlijedi na snimanju.
Ali mislim da je jasno kako je Sly u tome bio ekstreman.
Meni je to bilo previše.
Obitelj je bila uz mene.
Bilo im je teško
jer sam bio pod velikim stresom i ozlijeđen.
Imao sam bronhitis, kandidu i frakturu vrata.
Tomu nije bilo kraja.
Nije im bilo lako.
Radi po cijele noći, ne spava.
Opet mora raditi cijelu noć.
Mora ići kući i odmah na operaciju.
Iskreno, nikad se nisam potpuno oporavio od Plaćenika 1.
Tako sam ranio tijelo da nikad više nije bilo isto.
Nikad.
Čovjek se pita je li bilo vrijedno muke. Radiš to jer želiš da te ljudi cijene?
Doista? Kao da dijete želi da ga otac potapša po glavi.
Stalno trebaš odobravanje.
Ali tako je.
Taj vas film dugo prati. Zašto?
ZIMA JEDNOG LAVA
Film me podsjeća na oca.
Nisi me zvao. Nisi rekao moje ime.
Hodao bih, puzao bih.
Sve bih bio učinio.
Nisam ja kriv. Nećeš me kriviti.
Taj film izvanredno prikazuje
prirodu i suštinu potrebe, ljudske potrebe.
Ljubav. Uzvraćena ljubav.
Nisi moj!
Nismo povezani.
Odričem te se!
Nitko od vas neće dobiti moje kraljevstvo. Ništa vam ne ostavljam.
Želim vam kugu i smrt svoj vašoj djeci!
Kad si odbačen,
ljubav je veoma moćna.
Nikada zapravo nisam dobio priliku. U djetinjstvu je sve bilo…
Nije bilo dobro.
Zato se u mojem filmskom svijetu
događa ono što se inače ne događa.
Taj boksač gubitnik počet će pobjeđivati.
Srećom sam imao sposobnost tu gorčinu preusmjeriti
u ono što sam u životu želio.
Želio sam oca poput Rockyja.
Možeš sam sebe snimati. Gledaj.
-Ma vidi. -Nije li to super?
Rekao sam mu da tata umire.
A dugo nisu razgovarali.
Volim te.
Čuvaj se.
-Da. -Evo Franka.
Odveo sam ga ocu nekoliko tjedana prije smrti.
Dođi, sine.
Ovo mi je najljepši dan života.
Volim te, tata.
Umirao je.
Rekao je: „Znaš, Sly…”
Što, tata?
„Trebaš naučiti voljeti i praštati.”
Ma je li?
Sad si se toga sjetio, kad su ti anđeli za vratom?
Da, ponovio je to. I počeo se smijati.
Ma gade jedan.
Sad mi govoriš da budem dobar čovjek,
kao da si se na samrti prosvijetlio?
Rekao je da jest.
„Samo zapamti te riječi, gade mali.”
Zahvalio sam mu.
Kad se sjetim djece, obuzmu me emocije.
Uvijek je prisutno žaljenje.
Mogao sam
mnogo više naučiti
da se nisam samo bavio sobom
i nosio s drugim ljudima.
Razmišljaš o tome što si trebao činiti kad su bili ovoliki.
A sada su ovoliki.
Kako sam zabrljao?
Stvarao sam glupi film
umjesto da stvaram njihov život.
Usrećuju me, jako me rastužuju.
Daju mi emocije.
Morao sam to gotovo izgubiti da bih to poštovao.
Zato sada djeci pokazujem ljubav.
Shvaćam koliko je vrijeme važno i kako prolazi.
Isuse, to je tako bešćutno i okrutno.
Samo ti se prikrade. Vidiš da se bliži kraj.
Čekaj, tek sam se rodio!
Ne.
Sada bih volio biti žongler.
Jako dobro žonglirati.
Obitelj, život, djecu, ženu, znate.
Umjetnost. Sve. Da sve bude u ravnoteži.
Postoji jedna stara izreka.
Dijete čovjeku postane otac.
Djeca koju sam stvorio, Rocky i Rambo,
sada su moj otac.
Brinu se za mene.
Prekrasno je moći glumiti njih dvojicu.
To je doslovno ukupan životni spektar.
Jedan obespravljen, bez prijatelja, usamljen,
i drugi koji u svemu sudjeluje.
Voli ljudski rod i ljudski rod voli njega.
Mogu se poistovjetiti s obojicom.
Živio sam u svijetu smrti.
Pokušao sam doći kući.
Rambo je smrtno ranjen.
Sad se vratio kući sjediti u očevoj ljuljački.
Vidi kako mu život kopni pred očima.
Počeo sam žaliti zbog ideje
da će taj ratnik tako umrijeti.
Kad se odmaknu,
stolica se ne ljulja.
Rekao sam im neka to promijene, neka se stolica i dalje malo ljulja.
Da još bude živ.
Ali snimljeno je bez ljuljanja.
Doista vjerujem da ne smijemo vidjeti
kako nam junaci pred očima umiru.
Moraju zadržati neku mističnu kvalitetu.
Shvatio sam da Rambo nikad neće imati dom.
To je tragedija tog lika.
Bez doma,
bez obitelji, bez ljubavi žene i djece,
što je sve ovo?
To su samo slike.
Filmske snimke nečega što nikad nije postojalo.
To nije život.
To je umjetnost.
To je plod mašte.
Ovo je stvarno.
Ovo živi i diše i umire i krvari.
I trebamo to čuvati.
Ali ako te nitko ne usmjeri
i cijeli život smatran si manje vrijednim,
to ostavi prazninu.
I tu prazninu nikad ne možeš ispuniti.
Ja je mogu ispunjavati maštom.
Želim nekako pokazati nadu.
Moj je posao proizvoditi nadu.
Mrzim tužne završetke, žao mi je.
Takav sam.
Prijevod titlova: Vida Živković