Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hitto! Mamma mia, Mae! -Anteeksi.
Selvä. Vaahtokarkki? -Ei kiitos.
Kuminauha? -Joo, otan sen.
Selvä. -Kiitos.
Tarinahetki.
Kiva. Asettaudun aloilleni. -Selvä.
Sain juuri uuden.
Toivottavasti kopioit hääkuvasi.
Voitko esitellä minut? -Hyvä on.
Voitko sanoa "ja nyt"? -Ai sekö? Selvä.
Kiitos.
Ja nyt, antakaa raikuvat aplodit -
ja toivottakaa tervetulleeksi näyttämölle ainutlaatuinen -
Mae Martin!
Hei!
Miten menee?
Hei!
On kiva nähdä teitä.
Hitsi. Tämä on mahtavaa!
Kiitos kovasti, kun tulitte.
Mitä… Hyvä on.
Minulla on paljon kerrottavaa.
Mitkä ovat nimenne? Aloitetaanko…
Sanokaa nimenne kolmosella. Valmista? Yksi, kaksi, kolme.
Hei, olen Mae.
On mahtavaa olla Kanadassa. Minä todella…
Olen kanadalainen. Todella.
Mutta olen asunut Englannissa viimeiset 12 vuotta.
Asun Lontoossa, joten kuulostan kusipäältä.
Minulla on hienoinen -
Madonna-aksentti. Yritän taistella sitä vastaan. Valitan.
Mutta isäni on hyvin brittiläinen.
Hän on kuin mystinen brittiläinen herrasmies.
Hän on maaginen.
Hän on kiinnostunut Kuun vaiheista. Hän on kuumies. Hän tykkää…
Hän tuntee kaikki linnut puutarhassaan.
Hänellä on erilainen suhde jokaisen kanssa.
Koko lapsuuteni oli hyvin mystinen.
Paras esimerkki on se,
kun olin noin kahdeksanvuotias -
ja isä ajoi minut ja veljeni karatetunnille.
Tilanne oli tosi kanadalainen.
Kello oli noin 17, ja aurinko oli jo laskemassa.
Satoi lunta, ja ajoimme moottoritietä kohti karatesalia.
Istuin 8-vuotiaana takapenkillä 12-vuotiaan veljeni kanssa.
Minulla oli vihreä vyö ja veljelläni keltainen.
Hän oli neljä vuotta vanhempi ja kaksi vyötä jäljessä.
Se ei ole tärkeää, mutta halusin mainita sen.
Ajoimme moottoritietä, kun yhtäkkiä -
isä pysähtyi sen reunalle paniikissa.
Renkaat vinkuivat, ja ihmiset tyyttäsivät.
Se oli vaarallista. Hän pysähtyi järkyttyneenä ja sanoi:
"Valitan, lapset, mutta meidän pitää nousta autosta."
Me ihmettelimme ja nousimme autosta.
Seisoimme moottoritiellä lumisateessa. 12-vuotiasta veljeäni nolotti kamalasti -
karateunivormussaan. Ihmiset ajoivat ohi ja ihmettelivät keltaista vyötä.
"Hetkinen. Hän näyttää vanhemmalta kuin…
Käännytään takaisin katsomaan."
Ihmettelimme, mitä oli tapahtunut. Isä sanoi: "Näin uudenkuun ikkunan läpi."
Hän näki uudenkuun sirpin ikkunasta,
pysäytti auton, ja meidän piti kumartaa Kuuta kolmesti.
Jouduimme tekemään rituaalin.
Meidän piti sanoa: "Hyvää iltaa, lady Kuu."
Se oli mystistä. Hän on kuumies ja tykkää Kuusta.
Kävin vasta kotona.
Se on lapsuudenkotini. He hankkivat sen kauan ennen syntymääni.
Olin keittiössä isän ja äidin kanssa. Isä käski minun tulla -
työhuoneeseensa illansuussa.
Kysyin äidiltä, moneltako illansuu oli.
Hän sanoi, ettei tiennyt sitä.
Menin työhuoneeseen, joka on…
Se on ollut monia asioita, kuten vierashuone.
Isä odotti viinin kera ja katsoi ulos ikkunasta.
Hän halusi näyttää pesukarhuperheen puussa naapurin pihalla.
Ne tulivat esiin aina illansuussa. Hän tunsi niistä jokaisen.
Seisoimme odottaen pesukarhuja,
ja hän sanoi haaveilevasti:
"Tiesitkö, että sinut siitettiin tässä huoneessa?"
Olin ihmeissäni.
En halua vaientaa häntä, kun hän on haavoittuvainen.
Vastasin: "Muistatko illan, kun minut siitettiin?"
Hän vastasi tavalla, joka on vainonnut minua -
siitä lähtien. Hän sanoi:
"Tietysti muistan, ja tosi hyvin."
Hän sanoi näin: "Kuunvalo loisti äitisi pakaroilla."
"Äitisi…"
Ette ehkä tajunneet täysin.
Tiedän asennon, jossa minut siitettiin.
Olen kauhuissani.
Kukaan ei halua tulla siitetyksi koira-asennossa.
Se on synkkää.
Kaikki haluavat tulla siitetyksi kasvotusten.
Katsekontakti siemensyöksyn hetkellä. "Me…
Me valitsemme ja luomme elämän."
Eikä "pure tyynyä". Se on kamalaa.
Se on synkkää.
Se muutti minäkuvani.
Olen koira-asentovauva.
Siinä on tosin järkeä.
Se selittää paljon. Se vaikutti ryhtiini. Olen ennemmin…
Kyyristelen vähän.
Huomaan muut koira-asentovauvat -
ulkona ollessani ihan täysin.
Menen metroon, ja joku…
Hän polttaa metrossa. Huomaan sen.
Tai olen baarissa, ja baarimikko…
"Joku lähetti sinulle drinkin." Katson häntä ja…
Koira-asentovauva.
Jotkut teistä ovat sellaisia. Huomaan kaltaisemme. Useita.
Aina kun käyn kotona, tapahtuu jotain sellaista.
Jokin tuhoaa käsitykseni todellisuudesta.
Vanhemmillani on tarina.
He ovat kertoneet sitä koko ikäni.
Kerran vuodessa he juovat vähän ja kertovat sen illallisella.
Se tekee oloni sekopäiseksi, koska en voi uskoa sitä todeksi.
Miksi teette minulle näin? Mitä tämä on?
Veljeni ja minä järkytymme.
Kerron tarinan. Päättäkää itse, onko se totta vai ei.
Selvä. Vanhempani vannovat,
että alle kolmekymppisinä he ajoivat Pohjois-Ontarion halki -
mutkittelevaa tietä metsän läpi -
ja suoraan hirven alta.
He vannovat niin.
Äiti sanoo, että he ajoivat mutkaista tietä.
Hirvi seisoi tiellä poikittain, ja he ajoivat sen mahan alta.
Se tekee oloni seko… Sanon: "Mistä te oikein puhutte?"
Se… Joten se…
Äiti käyttää sen vatsakarvoista ääniefektiä,
kun ne raapaisevat auton kattoa kevyesti. Hän…
Voitteko kuvitella?
Se tekee oloni ihan sekopäiseksi.
Se ärsyttää veljeänikin.
Kun kävin heillä viimeksi, minä ja veljeni päätimme selvittää asian.
Halusimme selvittää, oliko se mahdollista.
Tutkimme asiaa ja selvitimme Toyota Tercelin korkeuden.
Heillä oli sellainen. Selvitimme auton korkeuden.
Googlasimme maailman suurimman hirven.
Raivostuttavinta on se,
että se olisi juuri ja juuri voinut tapahtua.
Se olisi voinut tapahtua.
Jos he kohtasivat maailman suurimman hirven,
se on kai mahdollista. Se tekee oloni hulluksi.
Huutakaa, jos se on totta.
Niinkö?
Huutakaa, jos se on potaskaa.
Näettekö?
En tiedä. Se kertoo paljon maailmankuvasta.
Jos uskoo hirveen, on nuorekas.
Silloin on säilyttänyt lapsenomaisen innon elämästä.
Jos ei usko hirveen… Viimeiset pari vuotta ovat olleet rankkoja.
Elämä on ollut vaikeaa. Hyvänen aika.
Meidän pitää tehdä voitavamme selviytyäksemme.
Pitää tehdä, mikä tuntuu hyvältä.
Isä lähetti minulle vasta uutisartikkelin.
Hän sanoi, että saattaisin pitää siitä.
"Voit ehkä samastua siihen", hän sanoi.
Olen ajatellut uutista lakkaamatta.
Kerron sen teille. Se tapahtui Hollannissa.
Hollantilainen pikkukaupunkilaisperhe huomasi,
ettei ollut saanut postia aikoihin.
He ihmettelivät, mistä oli kyse.
Kului viikkokausia.
He eivät saaneet edes laskuja eivätkä mainoksia. Se oli outoa.
He kysyivät, olivatko naapurit saaneet postia.
Naapurit vastasivat, etteivät myöskään olleet.
He menivät postitoimistoon puhumaan johtajalle -
eli postipomolle.
Tiedätte hänet varmaan.
Hänet pitää voittaa,
jotta pääsee läpi pelin 10-tasolta.
Hän on tällainen… Ja…
He sanoivat, etteivät saaneet postia. Hän lupasi tutkia asian.
Hän meni puhumaan alueen postinjakajalle.
En muista hänen nimeään, joten kutsun häntä Garyksi.
Pomo sanoi: "Gary, he sanovat, etteivät saa postiaan. Mikä on vinossa?"
Gary alkoi heti puolustella itseään.
"En tiedä, mitä sanoa. Jaan postin.
Jos he eivät saa sitä, kukaan ei kirjoita heille."
Ihmiset vastasivat: "Hyvä on." Postipomo sanoi: "Hyvä on, Gary."
Hän kysyi silti työkavereiltaan, mikä Garyä vaivasi.
"Gary on tosi outo."
He päättivät tarkkailla Garyä ja tutkia tilannetta.
Seuraavana päivänä -
Gary tuli töihin. Ensimmäinen vaaran merkki -
oli se, että hän vei postit omaan autoonsa eikä postiautoon.
Hän lähti kaupungista.
He hämmästyivät ja seurasivat häntä.
Hän ajoi hollantilaiseen metsään, ja he seurasivat häntä kaukaa.
Hän pysäköi. He tekivät samoin ja vahtivat häntä.
Hän nousi autosta.
Hän otti postilaukun ja meni metsään 45 minuutiksi.
Hän palasi ilman laukkua.
Hän nousi autoon ja ajoi pois.
He menivät metsään.
Kuvitelkaa, mitä he näkivät.
Aurinko paistoi kauniisti puiden välistä.
Sammaleesta nousi sumua.
Taustalla oli yksinäinen hirvi.
Se oli puitakin korkeampi.
Niin kauas kuin silmä siinti,
he näkivät satoja täytettyjä kuoppia.
Niitä oli siisteissä riveissä metsän halki.
He kaivoivat kuopat auki.
Gary oli haudannut postit.
Jo kauan.
Sitä oli tapahtunut jo pitkään, ja se oli kiihtynyt.
Kaikki olivat ihmeissään. He jututtivat häntä seuraavana päivänä.
He olivat varovaisia ja sanoivat: "Hei, Gary.
Huomasimme, että olet haudannut postia.
Mietimme vain, miksi teet niin?"
Artikkelissa oli häneltä suora lainaus.
Hän vastasi kysymykseen näin:
"Tein sen kerran, ja se tuntui hyvältä.
Nykyään minä vain teen aina niin."
Mahtava tyyppi.
Hän on sankarini.
Gary joutui vankilaan. Hän sai kahdeksan kuukautta linnaa.
Postin kanssa ei voi pelleillä. Se on vakava rikos.
Halusin kirjoittaa hänelle fanipostia mutten halunnut stressata häntä.
Hän olisi halunnut haudata sen.
Minusta tuntui, että isäni todella ymmärsi minua silloin.
Se…
Tämä on ollut vaikeaa. Yritän palata normaalielämään -
ja innostua kuten ennen pandemiaa.
Minun on erityisen vaikeaa innostua rakkauselämästäni.
En tiedä, tunteeko kukaan samoin.
Pandemianjälkeinen deittailu…
Olen 35-vuotias.
Vähän päälle 20-vuotiaana se oli romanttista.
Oikean löytäminen oli pakkomielle.
Vanhempani ovat rakastuneita ja esimerkkini.
Joku kysyi kelloa, ja vastasin "minäkin rakastan sinua".
Onko se…
Minä haluan tulla mukaasi.
Minne menemme?
Nyt olen vähän… En tiedä.
Viime kesänä tapailin ihastuttavaa miestä, jos voitte uskoa.
Ette, jos te…
Ette, jos ette pidä miehiä ihastuttavina.
Tietysti he voivat olla. Mutta jos voitte uskoa, että minä…
Tapailimme puoli vuotta.
Se oli tosi kivaa, mutta olin 35- ja hän 36-vuotias.
Meillä molemmilla oli tärkeitä eksiä.
Tajuatteko? Meistä ei olisi tullut toisillemme tärkeitä eksiä.
Emme olisi aiheuttaneet toisillemme kunnon traumoja, joten se…
Mitä hyötyä siitä olisi ollut?
Ja…
Juttelimme yhtenä iltana sängyssä -
iloisesti. Hän ei ollut vakava.
Hän kysyi, mitkä nimet antaisimme lapsillemme.
Vastasin,
etten tiennyt.
Olin jo käynyt sen keskustelun tosi monen kanssa.
Sanoin, etten tiennyt.
"Tutkin tätä kuolleiden oletettujen lasten hautausmaata -
ja yritän löytää uusia." Kuljin kummitusten ohi. "Hei, katso!
Tuossa ovat Olive ja Basil, kaksoset."
He ovat tuossa ja sanovat: "Unohdit meidät."
Haistatin heille.
Tuossa on pikku Clementine, jonka lähetin yksityiskouluun.
Hänen päänsä läpi meni klarinetti.
"Tule ja soita kanssani." "Ei!"
Löysin viimein uudet oletetut lapset -
ja mietin, ettei energiani riittänyt -
heidän nimeämiseensä. "Sanotaanko molempia Ianiksi?"
Tiesittekö… Tämä on totta.
Vuonna 2018 ei syntynyt uusia Ianeja.
Se on totta. Vuonna 2018 ei rekisteröity yhtään Iania -
Maa-planeetalla. Se on totta.
Jos katsot tätä -
ja vihaat esitystä, muista edes se.
Tiedättekö, mitä tarkoitan tärkeällä eksällä?
Kaikilla on eksiä.
Selvä. Niinkö? "Joo, tiedetään."
Kaikilla on normaaleja eksiä ja tärkeitä eksiä.
Silloin elämän romaani on jo tietyssä vaiheessa.
Minusta tietyssä iässä pitää vain hyväksyä,
että koko loppuelämän on nimiä,
jotka kuullessaan kaikki sisäelimet sulavat.
Ne putoavat ulos vaginasta.
Tai peppureiästä, jos ei ole…
Pitää kantaa mukanaan muovipussia, jos joutuu keräämään omat…
Se on inhottavaa.
Minulla on pari tärkeää eksää, mutta yksi, joka…
Haluan kertoa tarinan.
Suhteemme oli tosi intensiivinen ja kesti neljä vuotta.
Suhde oli salainen, koska se oli tytön ensimmäinen ei-heterosuhde.
Hän kielsi puhumasta siitä, vaikka asuimme yhdessä.
Se oli stressaavaa. Hän jätti minut, mitä ei sallita.
Olin mielestäni tehnyt sen hänelle selväksi.
Se oli hidas ero. Joka tapauksessa tämä tapahtui,
kun en ollut kuullut hänestä 1,5 vuoteen.
Olin Lontoossa esiintymässä ja voin hienosti sinä iltana.
Tajuatteko? Minulla oli uusi tukka. Se oli leikattu vasta, tiedättekö?
Minulla oli silitetty musta t-paita ja…
Sileämpi kuin tämä. Anteeksi.
Tämä on rypistynyt.
Olen oikea Rypynruoja.
Muistatteko Rompanruojan?
Miten sen kävi? Se oli ennen kaikkialla.
Puhuimme siitä aina. Lapsena -
Rompanruoja sitä ja Rompanruoja tätä.
Nyt siitä ei kuule ikinä.
Minä ymmärrän.
On vaikeaa pysyä relevanttina.
Se katosi kuin tuhka tuuleen.
Joka tapauksessa minulla oli hyvä olo sinä iltana.
Tukka oli hyvin, ja…
Paras kaverini Joe oli mukanani.
Hän oli yleisössä. Se on kivaa, koska hän nauraa vähästä.
Hän on oikea enkeli ja paras ystäväni. Esiinnyin, ja se meni hyvin.
Menin sen jälkeen takahuoneeseen ja ovesta tapaamaan Joeta.
Sanoin: "Hei, hemmo. Kiva show." Hän oli ihan vihreä.
Hänen naamansa oli kalpea, ja hän sanoi: "Hän tuli."
Vastasin: "Perkele."
Tiesin heti, ketä hän tarkoitti. Hän sanoi: "Tyttö on yläkerrassa.
Hän ei tiedä sinusta vaan tuli vain drinkille -
yhteisten ystäviemme kanssa. Karataan takaovesta.
Mennään toiseen baariin pitämään hauskaa."
Ajattelin asiaa.
Sitten ajattelin: "Ei.
En halua pitää hauskaa."
Sanoin: "Mennään yläkertaan."
Menimme sinne itseluottavaisena. Hän oli ystäviemme kanssa ja…
Olisitte olleet minusta ylpeitä. Menin sinne coolisti.
Mitä se tarkoittaa? Menin…
Minä luotin itseeni.
Minulla oli yllätysetu. Hän ei tiennyt minusta.
Uskoin sen auttavan minua. Sanoin: "Hei."
Yhteiset ystävämme tiesivät vaikeasta erostamme ja näkivät tuloni.
Kysyin, miten hänellä meni.
Hän sanoi: "Hitto, hei." Hän nousi, ja halasimme.
Se oli kivaa. Sanoin: "Kiva nähdä sinua. Kuulin, että sait roolin. Sepä hienoa."
Hänkin onnitteli minua. Vastasin: "Joo, mahtavaa."
Kaikki meni hyvin, joten tajusin, että halusin lopettaa keskustelun.
Halusin säilyttää hallinnan.
Juttelimme, ja sanoin: "Oli kiva nähdä sinua…"
Hän kysyi, halusinko istua. Sanoin meneväni kavereiden luo baariin.
"Oli kiva nähdä sinua." Halasimme, ja hän istui.
Menin baariin, ja hän silmäili minua -
olkansa yli kävellessäni.
Kävellessäni baariin tajusin yhtäkkiä,
ettei siellä ollut ystäviäni.
Heitä ei ollut baarissa.
Joe oli istunut hänen pöytäänsä.
Hän on käärme.
Hän on minulle kuollut.
Menin paniikkiin, koska tyttö katseli yhä. Kävelin kohti baaria.
Onneksi näin viime hetkellä kolme tyttöä esityksestäni.
He olivat eturivissä. Menin baariin.
Onneksi yksi heistä sanoi: "Loistoesitys tänään." Luulen…
Hän varmaan odotti tapaamisemme…
Hän odotti tapaamisemme menevän näin:
"Loistoesitys tänään." "Kiva kun tulitte."
Hän sai jotain -
paljon intensiivisempää.
Kysyin: "Hei, miten voitte? Mitkä ovat nimenne ja työnne?"
Koskin heihin tosi paljon. Se oli outoa.
Laitoin käsivarteni tai pääni heidän olkapäilleen.
He häkeltyivät, ja me juttelimme.
Onneksi tulimme hyvin toimeen.
Kriisiltä vältyttiin. He kysyivät, halusinko drinkin. Minä suostuin.
Tunsin olkapäälläni kosketuksen, ja se oli tärkeä eksäni.
Hän yllätti vuorostaan minut, koska en odottanut sitä.
Hän sanoi: "Anteeksi häiriö. Halusin hyvästellä, koska olen lähdössä."
Vastasin joo, ja me halasimme.
Hän sanoi jotain kamalaa,
kuten "polkumme varmaan kohtaavat joskus". Tiedättehän?
Jotain vastaavaa.
Sisäelimeni sulivat. Otin pussin esiin.
Me halasimme, ja hän lähti. Hän hyvästeli vielä joitakin ihmisiä,
joten käännyin "ystävieni" puoleen.
Yhtäkkiä häkellyin.
Tulvaportit aukesivat, ja aloin nyyhkyttää.
Kasvoni valahtivat, olkapääni…
Olin kirjaimellisesti ihan…
He kysyivät, olinko kunnossa, ja käskin heidän nauraa.
"Naurakaa!"
Se oli ihan hullua käytöstä.
Tein näin: "Naurakaa, perkele!"
He tekivät näin…
Tarinalla ei ole huipennusta. Se on vain -
lyhyt kuvaus.
Se havainnollistaa tunteideni tasoa.
Minulla niitä riittää. Entä teillä?
Se on uuvuttavaa.
Olen täpötäynnä tunteita.
Näen aina -
tomaattikeittopurkin.
Ymmärrättekö? Täpötäyden tomaattikeittopurkin -
täynnä kalloani myöten. Yritän hallita sitä.
Yritän estää sitä lentämästä ulos aukoistani,
kun elän elämääni. Siten ajattelen tunteistani.
Vaaditaan vain yksi, joka kysyy, miten voin, ja…
Niitä lentää korvista. Hän säikähtää, ja pyydän anteeksi.
"Tuo ei johdu sinusta."
Voin ihan hyvin. Hankin vasta terapeutin.
Joo.
Joo, se on välttämätöntä.
Jos valittaa yhtä paljon kuin minä,
sellainen on pakko hankkia.
Joo.
Ystävistäni alkoi tuntua,
että minun pitäisi maksaa jollekulle siitä, mitä odotin heiltä.
Minä suostuin.
Löysin fiksun terapeutin. Juttelemme Zoomissa.
Hän sanoi jotain jännää. "Et ole itse se tunne.
Se kalvaa sinua, mutta et ole se tunne."
Hän sanoi, että kaikissa on rauhallinen, neutraali ja ikuinen minä.
Tunteet kokee, mutta ne eivät kalva meitä.
Hän sanoi: "Älä identifioi tunteen kanssa -
kuin se kuvailisi sinua. Älä anna tunteen kalvaa sinua.
Suhtaudu vain tunteisiin uteliaasti niiden tullessa."
Oletteko kuulleet sitä ennen? Se on… Meidän pitäisi vain ihmetellä.
"Tunnen -
raivoa.
Onpa merkillistä.
Onpa merkillistä."
Minulle sattui yksi outo juttu.
Olin pandemian ajan Lontoossa.
Olin asunnossani sateella Lontoossa vuosia.
Huomasin odottamattoman tunteen nousevan pinnalle.
Mietin, miksi minua nolotti.
Heräsin nolostuneena.
Vietin paljon aikaa asunnossani -
ja varsinkin olo- ja makuuhuoneissa.
Tajusin, että se johtui ehkä tästä.
Pysykää mukanani. Eikö teistä ole noloa, että olemme aikuisia -
ja meillä on yhä huoneet?
Selvä. Odottakaa.
Sanomme: "Tämä on minun huoneeni.
Tämä on minun huoneeni.
Älä mene huoneeseeni."
Se on noloa. "Minun pitää siivota huoneeni."
Hyväksyn ja tietysti ymmärrän sen, että tarvitsemme huoneita.
Meidän pitää voida laskea levolle iltaisin neljän seinän sisällä.
Minusta siinä on noloa se,
että koristelemme huoneemme yksilöllisyytemme mukaisesti.
Korostamme yksilöllisyyttämme.
"Olen oma itseni huoneessani."
Se on tosi noloa. "Minulla on yksi Himalajan suolalamppu.
On, ja olen oma itseni.
Seinällä on kuvani, ja minä…"
Kun kirjan lukee loppuun, sen pitää aina.
"Laitan sen hyllylle. Kaikki näkevät siitä persoonallisuuteni.
Kukaan muu ei ole minä."
Sitten mietin… Tämä on vähän abstraktia,
mutta eivätkö teistä aivomme ja mielemme ole kuin huoneitamme,
ja kalustamme mielemme keräämillämme kokemuksilla -
ja rakennamme niistä identiteettimme ja minämme?
Me vain metsästämme kokemuksia aivojemme hyllyille -
ja sanomme: "Olen minä."
Minusta jokainen keräämämme kokemus on kuin pikku pyrypallo.
Me vain kuljemme ja…
"Näin kerran Antonio Banderasin lentokentällä.
Olen minä. Kukaan muu ei ole minä."
Ja -
kaikki ihmisten vuorovaikutus on vain…
Huomasin sen pandemian loppuessa. Vuorovaikutuksemme on vain -
pyrypallojen näyttämistä toisillemme vuorotellen.
Teemme säälittävästi siten.
Joku näyttää omaa pyrypalloaan,
ja yritämme kuunnella. Hän kertoo juhlista, joissa kävi 5 vuotta sitten.
Sanomme "joo" ja "sinäkin olet sinä".
"Kyllä, juuri niin. On ihanaa, että olet myös oma itsesi."
Silmät karkailevat koko ajan omalle hyllylle.
Koko ajan… "Joo. No, ei. Kyllä."
Odotamme hetkeä,
jolloin saamme sanoa: "Minullakin on…"
Kiitos.
Tämä on jännää. Tiedättekö mitä?
Ajattelin…
Katson paljon stand up -spesiaaleja. Ystäväni ohjelma tuli vasta ulos.
Sen traileri julkaistiin. Minusta se oli tosi dynaaminen.
Hän on tosi fyysinen lavalla.
Mietin, etten liiku paljoa. Olen tosi…
Mitä jos… Haluan dynaamisen trailerin.
Mietin, että mitä jos…
Tiedän asiat, jotka haluan traileriini,
mutten ole tehnyt vitsejä, jotka sopivat liikkeisiin.
Ajattelin tehdä pelkät liikkeet. Laitan ne traileriin, joka on vain…
Eikö olisikin hyvä traileri? "Haluan nähdä sen."
Pitäisi hommata sata koulutettua koiraa.
Ne tulisivat lavalle näin.
Ne hyppisivät takajaloillaan trailerissa,
mutta niitä ei olisi ohjelmassa.
Minulla on paljon tunteita.
Raivo ja nolostuminen ovat pari tunnettani.
Ja yksi tunne…
Se on elämässäni vallitseva. Monet voivat samastua -
nostalgiaan. Olen hyvin nostalginen.
Tiedän, että se on vähän hyödytön tunne.
Kaipaan aikoja ennen pandemiaa, kun asiat olivat hyvin.
Puberteettia edeltävät ajat ovat minulle tosi nostalgisia.
Silloin kaikki meni pieleen.
Kuin…
Ystäväni sanovat: "Missasit 90-luvun."
Onpa omaperäistä.
"Kaipaatko sitä, että vanhemmilla oli paljon kuminauhoja?"
Muistatteko sen? Niitä oli laatikoiden kahvoissa.
Niitä oli koko pallo. Mihin niitä käytettiin?
Minulla ei ole niitä.
"Kaipaatko kaikkien vanhempien isoa kotiloa kylppärissä?"
Vastasin kaipaavani sitä.
Joo.
Kaipaan myös helpompia abortteja ja vähemmän populismia.
Tiedättekö? Joo.
Koen voimakkaita tunteita enkä ikinä ylittänyt puberteettia.
Parista syystä. Puberteetti iski minuun kovaa.
Ensinnäkin olen juuri sitä väestöryhmää,
joiden puberteetti tapahtui internetin saapuessa ja yleistyessä.
Olen onnekas. Sitä ei ollut 13-vuotiaaksi.
Muistan yhden tietokoneen, johon tuli luokassamme netti.
Yhtäkkiä maailma räjähti ja kaikki muuttui. Se oli…
Saimme ensimmäiset sähköpostiosoitteet.
Omani oli hot-mae-el@hotmail.com.
Kiitos.
Silloin sai hyviä sähköpostiosoitteita.
Yhtäkkiä maailma muuttui helposta…
Kaikki tarvitsemani tiedot olivat Encyclopedia Britannicassa -
vanhempieni kellarissa.
Se oli rauhoittavaa. Tietoa oli rajoitetusti.
Se oli siinä ohuella paperilla. Tiedättekö?
Se oli hallittavissa.
Totuus oli myös objektiivista.
Kukaan ei julkaissut Paholaisen asianajajan tietosanakirjaa.
Tiedättehän? "No…
Oletko varma, että Lima on Perun pääkaupunki?"
Sitten yhtäkkiä kaikki…
Se oli pakkomielle. Kaverini kysyivät lounaalla,
halusinko ulos leikkimään.
Vastasin, että netissä oli liikaa töitä.
"Siellä tapahtuu paljon. Minun pitää -
kopioida ja liittää Buffy, vampyyrintappajan kuvia -
Word-dokumenttiin."
Sitten se piti printata.
Paperi oli märkänä musteesta.
Sitä oli valtavasti.
Kuvat piti leikata, ja ne olivat kuin märkää vessapaperia.
Ne piti laittaa kouluvihkoon.
Minulla oli kiire.
Tuntuu, kuin olisin ollut kiireessä siitä asti. Olen uupunut.
Toinen syy sille, että puberteetti iski minuun rajusti…
Hyvä on. Normaalit puberteettijutut.
Sitten internet tuli ja toi mukanaan kaiken muun.
Puberteetti aiheutti minussa myös rajun sukupuolidysforian.
Tiedättekö? -Joo!
Täysi hiljaisuus.
Ennen puberteettia tunsin olevani androgyyni lapsi.
Olin itsevarma ja esitin Ace Venturaa.
Yhtäkkiä puberteetti alkoi ja kehoni muuttui.
Se tapahtui myös 90-luvulla, jolloin oli tyttö- ja poikabändejä.
Se oli pop-musiikin ajamaa binäärisyyttä.
Kävin tyttökoulua, joka oli minusta…
Tärkein kysymys, johon piti osata vastata koulussani oli,
kuka Spice Girlseistä oli.
Vastauksia oli vain viisi.
Se oli pakko tietää. Käytävällä -
tytöt piirittivät ja kysyivät sitä.
He järjestivät huulisynkkauksia.
En tuomitse, mutta heidän piti tietää,
mihin paikkaan tähtikuviota kukin sopi.
"Kuka olet?" Vastasin: "Justin Timberlake. En tiedä.
Nick Carter?"
Huolimatta sukupuolikysymyksistä -
puberteetti on täyttä painajaista. Silloin tuntee olonsa alieniksi.
Kaikki coolit asiat itsessä ovat yhtäkkiä arvottomia.
Minulla oli yksi temppu.
Osaan tehdä kädelläni yhden äänen.
Vannon, että temppu oli tosi suosittu. Siitä tykättiin aina jopa bileissäkin.
Teen sen teille nyt.
Ehkä jotkut teistä muistavat sen. Ääni on tämä.
Muistatteko sen?
Vannon, että siitä tykättiin bileissä. Sitä pyydettiin. "Tee se ääni."
Minä suostuin.
Tein sen kerran päivänavauksessa. Se oli liikaa.
Se oli tosi coolia, mutta puberteetin alettua -
olin bileissä komerossa 13-vuotiaan finninaamaisen pojan kanssa, ja minä…
Hän sanoi: "Mitä pirua?"
Hän sanoi: "Luulin, että annat käsihoitoa." Vastasin: "Ei.
Sanoin, että osaan tehdä jotain tosi siistiä kädelläni."
Hän jätti minut yksin komeroon. Olin pimeässä itsekseni ja…
Olin tosi surullinen.
Elämä on vaikeaa sen ikäisenä.
Eikö 13-vuotiaana ainoa tapa flirttailla -
olekin kysyä: "Kuinka isot kätesi ovat?"
Se… Eikö niin? Muistatteko sen?
"Kuinka isot kätesi ovat?" Se on yhä hyvä keino -
saada fyysinen kontakti tyyppiin, josta tykkää.
Paitsi että olin tyttökoulussa -
ja tein sen väärin. "Joo, käteni ovat valtavat.
Omasi ovat tietysti pienet."
Sanoin leikkikentällä: "Tiedäthän, mitä sanotaan.
Isot kädet, valtavat häpyhuulet."
Mutta…
Kaikkea sellaista tapahtui, ja murrosiässä kaikki -
oppivat ajattelemaan kriittisesti, ja yhtäkkiä -
elämän kovat totuudet iskevät.
Jos on millään tavalla erilainen -
ja jos muiden kommentit itsestä -
eivät vastaa omaa kokemusta…
Kuten sukupuolen suhteen. Muut sanovat: "Niitä on kaksi.
Olet nainen, ja sellaista se on."
Mutta oma kokemus on ihan erilainen. Silloin on kaksi vaihtoehtoa.
Voi joko epäillä itseään ja omia kokemuksiaan -
tai kaikkea muuta ja koko järjestelmää.
Kun alkaa vetää langasta, on kusessa.
Yksiavioisuus.
Voinko viedä kaksi deittiä tanssiaisiin? Miksen? En tajua sitä.
Minusta tuntui myös…
Aloin koomikoksi 13-vuotiaana -
ja aloin käyttää psykedeelisiä huumeita.
Se pahensi eksistentiaalista aaltoa.
Tunsin repiväni irti todellisuuden tapettia,
jonka takana oli vain hutera rakennelma, joka tuki kaikkea.
"Mitä tapahtuu?" Yhtäkkiä tajuaa vanhempiensa olevan epätäydellisiä -
ja opettajien olevan yksinäisiä tai jotain.
"Opettaja Buchanan on yksinäinen.
Tunnen painetta nauraa hänen vitseilleen. En tiedä."
Muistan, miten minua stressasi se,
ettemme me yhteisönä puhu enemmän siitä,
että elokuvat Muurahaizet ja Ötökän elämää -
julkaistiin samana vuonna.
Sen takana on varmasti vahvoja voimia,
emmekä aio puhua siitä, vai? Mitä…
Joo.
Olin stressaantunut siitä, ja…
Uskon, että huumeet olivat keino päästä ulos kehostani.
Minulla oli siinä epämukava olo, ja se oli luukku.
Käytin paljon huumeita -
ja siirryin psykedeelisistä rankkoihin aineisiin.
Lensin ulos kotoa ja lopetin koulun.
Päädyin lopulta vieroitushoitoon.
Menin 19-vuotiaana päivävieroitukseen yhdeksäksi kuukaudeksi.
Kuntoutuspäiväohjelma teineille on huono idea.
Tavallaan. Ryhmä teinejä tuodaan yhteen.
He kaikki tykkäävät huumeista.
Kello soi joka päivä kello 15.
"Lähtekää uusien ystävienne kanssa.
Tutustukaa toisiinne kujilla -
ainoalla tuntemallanne tavalla."
Se avasi silmäni ja oli iso käännekohta.
Ohjelmassa oli 12 muuta nuorta.
Tajusin yhtäkkiä jotain.
Heillä oli oikeasti vaikeat elämät -
ja perhetilanteet. Kuka itse olin?
Olin etuoikeutettu keskiluokkainen nuori. Mitä vastaan kapinoin?
Se oli minulle tarpeen ja hyväksi.
Halusin sopia mukaan. He olivat siellä aiemmin.
Heillä oli hyvä yhteys ja lempinimet.
Minulla ei ollut lempinimeä, ja halusin mukaan.
Olin innoissani, koska kahden kuukauden jälkeen -
yksi poika sanoi: "Jou, mitä Kylpyvesi?"
Mietin, mikä ihmeen Kylpyvesi.
Minua alettiin sanoa siksi.
Sitten opettaja alkoi sanoa minua… Se levisi.
Opettajat sanoivat: "Huomenta, Kylpyvesi." Ihmettelin sitä.
En halunnut myöntää, etten tiennyt syytä lempinimelle.
Vastasin: "Ihan hyvää."
Lopulta tunsin oloni rennoksi heidän kanssaan, ja meistä tuli läheisiä.
Sanoin: "Olen halunnut kysyä tätä jo kuukausia.
Miksi lempinimeni on Kylpyvesi?"
He vastasivat: "Kun tulit, me juttelimme sinusta -
ja päätimme, että näytit tyypiltä, joka joisi omaa kylpyvettään."
Se -
oli tosi tarkka kuvaus.
Ja loukkaava.
Ja luovakin.
Juo omaa… Olen kyllä juonut kylpyvettä.
Toki.
Emmekö me kaikki?
Siis ei näin…
Vaan pillillä. Ihan…
Me kaikki…
Olemme kaikki juoneet sitä. Muistatteko kylvyt?
Muistatteko? Otitteko ikinä märkää rättiä…
Onko se rätti vai kasvopyyhe?
Rätti? Joo. Kanada.
Otitteko märkää rättiänne,
laitoitte sitä naamallenne ja hengititte sen läpi?
Kuin olisitte vesikiduttaneet itseänne.
Reagoitte: "Voi ei!"
Tai imittekö rätistä koskaan vettä?
Eikö niin?
Se tuntui tosi narisevalta.
Kylvyt.
Ymmärrättekö?
Kaipaan eniten… Unohdetaan kylvyt. Sanon vain pikaisesti,
että kaipaan kylvyissä eniten sitä, kun joku sanoi: "Nyt kylpyyn."
Eikö olekin hyvä? Emme arvosta sitä pieninä,
mutta kuvitelkaa surkeat Tinder-treffit,
ja tarjoilija tulee ja sanoo:
"Anteeksi keskeytys. Kylpysi on valmis."
Silloin lähtisi heti.
Nuoruus menee nuorilla hukkaan.
Joo. Se on…
Teini-ikäni varmaan riivaa minua,
ja ajattelen sitä aina, koska tunnen olevani täysin eri ihminen nyt.
Nuoruuteni oli kaoottista,
synkkää ja hullua.
Nyt tunnen oloni täysin eri ihmiseksi.
Välttelen nykyään riskejä. Näkisittepä… Joo.
Näkisittepä minut liukuportaissa. Se on hullua.
Pidän kaiteesta lujasti kiinni. Olen tosi…
Kun ne lähestyvät: "Voi taivas. Yksi, kaksi, kolme, nyt."
Odotan hetkeäni.
Jos en ole valmis niiden tullessa, kävelen takaperin. Teen näin.
Joo.
Tunnen oloni erilaiseksi.
Minulla on yhä joskus itsetuhoinen tunne.
Paine kasvaa. Kaikilla on varmaan sellaisia impulsseja.
Pitää vain löytää terve tapa käsitellä niitä tunteita.
Käyn paljon pakohuoneissa.
Pakenen aina huoneesta.
Jatkuvasti.
Olin vasta kiertueella.
Se on rankkaa. Kierrän yksin. Minulla ei yleensä ole lämppäriä -
eikä kiertuemanageria. Matkustan yksin.
Vietän pitkiä päiviä oudoissa englantilaiskaupungeissa.
Esiinnyin Edinburghissa. Olin siellä yksin koko päivän.
Tunsin paineen kasvavan, tiedättekö?
Olin juuri nähnyt Trainspottingin, joten tajusin olevani vaaravyöhykkeellä.
Mietin, mitä halusin tehdä.
Näin netistä, että Edinburghin tyrmät oli avattu.
Ne muistuttavat Lontoon tyrmiä, joissa on -
immersiivisiä kauhukokemuksia, joissa näyttelijät pelottelevat ihmisiä.
Väki kävelee helvetillisen sokkelon läpi.
Otin VIP-paketin, joka maksoi 20 taalaa enemmän,
mutta sillä sai vain valokuvan itsestään vihreän taustan edessä.
Kuvan taustalle laitettiin hautausmaa, ja meille annettiin avaimenperä.
Silloin tajusin, että se pitäisi tehdä ystävien kanssa.
Tai rakkaiden kanssa.
Minulla on avaimenperä, joka on…
Joten -
menin alas ventovieraiden kanssa.
Menimme yhdessä kauhusokkelon läpi.
Joukossa oli turisteja ja perheitä. Meitä oli 10.
Olimme menossa, kun ulos tuli mies, joka oli pukeutunut teurastajaksi.
Hän oli veren peitossa. Hänellä oli iso veitsi ja parta.
Skottilainen mies sanoi: "Olen teurastaja!"
En osaa sitä aksenttia hyvin. "Tervetuloa Edinburghin tyrmään.
Me tapamme teidät, perkele." Huusin: "Hyvä!
Olenkin rukoillut kuolemaa!"
Hän jatkoi: "Ensin turvailmoituksia.
Jos olet raskaana tai epileptikko, älä mene tyrmään."
Selvä. Sitten hän sanoi:
"Näyttelijät eivät koske eivätkä tartu teihin."
Se oli minusta hyvä.
Kukaan ei halua sitä tyrmässä.
Se oli kilttiä.
Lähdimme matkaan, ja se oli tosi pelottavaa.
Se oli… Minä vapisin pelosta.
Olin ventovieraiden kanssa.
He sammuttivat kaikki valot ja jättivät meidät säkkipimeään.
Valojen sytyttyä nainen seisoi parin sentin päässä naamasta -
ja teki näin.
Se oli pelottavaa, mutta tykkäsin siitä.
Esityksellä oli tarina ja kaari, jonka alussa -
teurastaja sanoi: "Tapaatte kannibaali Sawney Beanin."
Tiedättekö häntä? Hän on legendaarinen kannibaali.
Sanoimme, ettemme halunneet tavata häntä. Hän vastasi: "Hän tulee pitämään teistä."
Tiesimme sen johtavan johonkin.
Sitten päädyimme maanalaisen veneen luo -
Edinburghin sisuksissa.
Vene oli raiteilla, ja nousimme kyytiin.
Kuulimme Sawney Beanin pimeydessä menosuunnassamme.
Hän sanoi: "Olen Sawney Bean." Huusimme: "Ei!"
Teurastaja sanoi: "Olette omillanne. Jätän teidät nyt."
Sanoimme: "Odota! Me tarvitsemme sinua."
Hän haistatti meille ja häipyi. Minä ja ryhmäni olimme pikku veneessä.
Valot sammuivat, ja tuli säkkipimeää.
Siellä ei nähnyt edes kättään. Siellä oli kosteaa ja kylmää.
Kuulimme äänen. "Olen Sawney Bean." Aloin seota.
Yhtäkkiä tunsin kädet selässäni.
Ne nousivat selkääni pitkin ylös ja kiertyivät kaulani ympärille.
Aloin seota, koska muistin, etteivät he saaneet koskea meihin.
Mietin, mitä tapahtui. Valot syttyivät, käännyin,
ja siinä oli vain ryhmämme keski-ikäinen nainen.
Hän teki näin:
Se oli -
hullua.
Hän oli kahden teinityttärensä kanssa.
He istuivat hänen molemmilla puolillaan.
"Äiti, mitä pirua sinä teet?"
Hän teki näin.
Ajattelen häntä jatkuvasti.
Hän on kuin se postinjakaja. Hän on meidän kaikkien sankari.
Teen sellaista, jotta tunnen eläväni.
Yritän olla tarkkana aivojeni kanssa,
koska tunnen paljon häpeää teinivuosistani.
Käyttäydyin tosi huonosti. Olin itsetuhoinen ja…
Oudointa on, että olin tosi vihainen.
On outoa, että vuodesta 2016…
Muistan, kun Trump valittiin. Mietin, ettemme voineet enää kieltää,
että maailma oli vähän sekaisin. Se oli vähän paskana.
Saamme nykyään valtavasti tietoa.
On vaikeaa kieltää, ettei järjestelmä toimi kaikille.
Tiedämme, etteivät miljardöörit maksa veroja.
Tajusin, että vihani oli oikeutettua.
Monet teinit tuntevat oikeutettua raivoa,
mutta kapinointimenetelmäni oli surkea.
Se oli itsetuhoisa ja itsekeskeinen.
Se oli tehoton. Hankin tämän tatuoinnin -
16-vuotiaana. Siinä lukee "kaurapuuro".
Se lukee siinä kahdesti.
Muistan ajatelleeni: "Haistatan valtiolle."
Mitä ihmettä?
Se on pysyvä.
Minä…
Muistan tunteneeni…
Minusta tuntui, että maailma oli minulle myyty talo -
tosi nuorena, kun en ollut valmis ottamaan lainaa.
Sen myi minulle hämäräperäinen kiinteistönvälittäjä.
Hän oli lipevä ja koira-asentoinen välittäjä.
"Allekirjoitus tuohon." Minä suostuin.
"Unelmasi toteutuvat." Allekirjoitin sen ja päädyin taloon.
Opin ajattelemaan kriittisesti. Heräsin talosta teininä.
Ajattelin asiaa.
Talon perustus oli läpimätä.
Takapiha oli tulessa, koska edelliset omistajat -
lämmittivät sitä fossiilisella polttoaineella.
Reaktioni oli jyrätä talo kumoon itseni kera.
Tajuan tietysti nyt, että minun olisi pitänyt -
käyttää energiani talon korjaamiseen. Meidän pitää…
Toivottavasti yritämme tehdä niin. Meidän täytyy.
Käytetään energiamme talon kunnostamiseen, koska se ei tee sitä… Niin.
Se pitää tehdä tietoisesti, tai sitä ei tapahdu.
Siksi minä… Tykkään todella…
Minusta Z-sukupolvi on uskomaton.
He eivät ole vain TikTokissa. He ovat mahtavia ja tekevät asioita.
He protestoivat ilmastonmuutosta vastaan ja purkavat sukupuolia.
Mitä minä tein?
Luikertelin ympäriinsä kysellen, oliko kellään happoa.
Se oli hyödytöntä.
He ovat mahtavia.
Haluan puhua…
Haluan puhua sukupuolijutusta hetken.
Eli…
Olen ollut Englannissa ja nyt USA:ssa.
Molemmissa paikoissa vallitsee hysteria sukupuoliasioissa ja identiteetissä.
Osa siitä johtuu väärinkäsityksestä,
että se olisi Z-sukupolven villitys.
Se, että sukupuoli on joustava.
Niin kauan kuin sivilisaatio on ollut olemassa,
sukupuolissa on ollut vaihtelua.
Jotkut kulttuurit ovat tunnistaneet kolme neljä sukupuolta.
Niitä myös vaalittiin.
Minua olisi voitu vaalia.
Olisi voitu.
Se on syvältä, koska sen sijaan mietin, mitä vessaa voin käyttää.
Jäykkä sukupuolten binäärisyys on viimeaikainen kolonialistinen villitys.
Kiersimme maailmaa jyräten vivahteet -
näistä kauniista asioista.
Asuin Englannissa,
kun homoseksuaalisuus laillistettiin Intiassa 2018.
Sitä juhlittiin, mutta oli turhauttavaa,
että sen uutisointi Englannissa oli tosi omahyväistä.
"Jo oli aikakin, Intia."
Englanti valloitti Intian ja teki homoseksuaalisuudesta rikoksen -
vuonna 1896.
Se oli täyttä kaasuvalotusta.
Kuin sytyttäisi jonkun talon tuleen ja sanoisi:
"On outoa, että sen sammuttaminen vie noin kauan.
Tosi noloa."
Joo. Kiitos.
Joo. Ärsyttävintä on se,
etten halua puhua sukupuolista, koska silloin häviää aina.
Varsinkin jos se vaikuttaa itseen -
ja jos siitä välittää, on vaikeaa väitellä.
Jos näyttää tunteensa, häviää.
Se on vaikeaa, mutta haluan puhua siitä,
koska kaikki muut puhujat ovat koomikkoja.
Monimiljonäärikoomikot spesiaaleissaan -
kiusaavat ja haukkuvat aikana, jolloin transoikeudet ovat hataria -
ja vähenemään päin, joten kyse ei ole vain…
Ei, ei. Minusta…
"Joo, ne ovat vähenemässä."
Se oli vitsi. Yhtäkkiä ajattelin: "Voi perkele."
Katson ne komediaspesiaalit, jotta tunnen asiani,
kun minulta kysytään niistä joka haastattelussa.
Mutta kerta toisensa jälkeen kuulin,
että sukupuoli on fakta. Yksi heistä sanoi: "Sukupuoli on fakta."
Sitten näytettiin yleisöä, joka piti siitä. Se on kuin…
Tunnen saarnaavani kuorolle,
mutta totta kai biologinen sukupuoli on fakta.
Mutta sen sisällä on valtavasti variaatioita.
Tieteellisesti se ei ole niin binääristä kuin luulemme. On intersukupuolisia,
hormonivariaatioita ja paljon muuta.
Kukaan ei kiellä biologisia sukupuolia,
mutta sukupuoli on häilyväisempää ja liittyy enemmän siihen,
mitä on täällä ja täällä.
Se on sosiaalinen ja joustava rakennelma.
Selitän niille, jotka haluavat ymmärtää,
että biologisen sukupuolen ja sukupuolen eron -
selittää sukupuolispektri.
Tiedättehän Kaunottaren ja hirviön?
Selvä.
Kuvitelkaa, että yhdessä päässä spektriä on Gaston.
Muistatteko hänet? "Kukaan ei…"
Hän on hottis ja tosi maskuliininen.
Spektrin toisessa päässä on Belle, jolla on Tukholma-syndrooma.
Se on tosi synkkää, mutta…
Hän on silti loistava roolimalli, koska hän osaa lukea.
Hän tykkää kirjoista.
Se on pakko myöntää.
Spektrin keskellä on kynttilänjalka,
Lumière.
Ymmärrän Lumièreä hyvin. Minulla on häneen yhteys.
Mitä enemmän vahvistamme Lumièreä, sitä hauskempaa Bellellä ja Gastonilla on.
Lumière pitää juhlia, ja he laulavat.
Joo.
Minulla on fantasia.
Fantasioin siitä…
Kuva mielessäni on tosi selkeä.
Mukana ovat Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis C.K. -
ja Joe Rogan. He syövät sianpaistia.
Fantasiassani on valtava sika, josta he repivät palasia.
He juovat simaa pikareista.
Keskiaikaista juomaa. He heittelevät rahaa.
Sitten he avaavat telkkarin -
ja näkevät, kun puhun Kaunottaren ja hirviön sukupuoli…
Näin… "Ja kynttilänjalka."
He katsovat sitä. "Hitto vie, me… Hei, kaverit.
Olimme väärässä."
Sitten he vain… Se on unelmani.
Sitten he… Tiedättekö, mitä haluan? Haluan heidän -
halaavan toisiaan hellästi ja keinuvan hiljaa.
Haluan heidän olevan vanhempia toisilleen.
Heidän pitäisi tehdä noin.
Ymmärrän sen kyllä. On vaikeaa oppia uusi kieli.
Vai onko?
Tiedättekö omicronin?
Opimme sen nopeasti.
Mutta -
kuulen aina saman vitsin.
Se oli suosittu 90-luvulla. Se on palannut stand up -kuvioihin.
"Identifioidun kaktukseksi,
katuvaloksi tai elottomaksi esineeksi."
Olen ei-binäärinen, joka on transidentiteetti.
Syntymässä saamani identiteetti ei tunnu…
Ja…
En halua identifioitua ei-binääriseksi tai transseksuaaliseksi.
Olen vain sellainen, ja olisi outoa väittää muuta.
Olisin väkivaltainen itseäni kohtaan.
Se olisi kuin kuuma tomaattikeittopurkki -
täytettynä satakertaisesti.
Se on vaikeaa, koska se on…
Uskokaa vain, että tiedän, kuka olen.
On vaikeaa sanoa niin.
Teidän pitää vain uskoa minua.
Olen varma siitä.
En ole ehkä varma siitä, sopiiko Toyota Tercel hirven alta.
Se on epävarmaa.
Mutta tiedän tämän.
Teidän ei tarvitse edes ymmärtää sitä.
Ymmärrättekö? En ymmärrä wifiä. Miten se toimii?
Tiedän, että se on totta. Se on olemassa.
Minä hyväksyn sen.
Se ei valvota minua öisin.
En ole…
Joo.
Kävin rintaleikkauksessa viime joulukuussa.
Olen ottanut vähän testosteronia viimeisen vuoden.
Se on oikeasti ollut elämäni paras vuosi.
Olen 35-vuotias, ja se on ollut elämäni paras vuosi.
Kiitos.
Se on…
On outoa, etten ole kovin onnellinen.
En hypi onnesta mutten tunne tuskaa.
Siinä kaikki. Se on matala vaatimus.
Miksi kieltäisimme tuskan puuttumisen keltään?
Laitan sen levyni nimeksi.
Joo, selvä.
Olen myös hyvin -
kiitollinen kielen kehittymisestä.
Kasvaessani sitä ei ollut.
Tunsin aina samoin ja muistan…
Tiedättehän, kun vanhempanne kertovat syntymästänne, kun olette viiden?
Minun vanhempani puhuivat aina siittämisestäni ja syntymästäni.
Kävimme myös normaaleja keskusteluja.
Muistan, kun isä kertoi:
"Äitisi synnytys alkoi, ja menimme sairaalaan."
Hän sanoi, että saisin ehkä omiakin lapsia.
Kuvittelin sen.
Kun kuvittelin sitä, en ikinä saanut lapsia itse.
Tarkassa fantasiassani olin 1950-luvun liikemiesisä.
Kävelin levottomana sairaalan käytävällä.
Kuin elokuvassa 101 dalmatialaista.
Sitten hoitaja sanoi: "Se on poika." Sanoin: "Kippis, miehet.
Hänen nimensä on Buster.
Lähettäkää hänet kaivokseen."
Olemme melkein lopussa.
Kerron vielä yhden jutun. Haen mikkitelineeni,
jos minä… Mitä jos kadottaisin sen?
Minusta tuntuu siltä…
Kiitos myös kovasti. Tämä on ollut… Olette olleet mahtavia.
Minusta olemme kokeneet -
sekä pessimismiä että optimismia maailman suhteen.
Haluan lopettaa positiivisesti.
Kerron teille buddhalaisen sananlaskun, josta pidän.
Se on… Pysykää tarkkoina.
Pidän tästä tarinasta.
Lähden sen jälkeen. Se tapahtuu taas metsässä.
Periaatteessa miestä jahdataan.
Häntä jahtaa metsän halki -
oikea helvetillinen peto.
Todella pelottava otus,
jolla on leijonan kita ja hirviömäinen keho.
Se on nälkäinen ja haluaa ahmia miehen.
Se on jahdannut häntä päiväkausia. Mies on paennut, ja hän alkaa uupua.
Jossain vaiheessa hän antaa pedolle periksi.
Juuri kun hän luulee pyörtyvänsä ja pedon nappaavan hänet,
hän näkee metsässä pyöreän kivisen kaivon.
Hän päättää piiloutua sinne.
Hän hyppää kaivoon. Peto ei seuraa vaan jää kaivon päälle.
Hän on tyytyväinen pudotessaan kaivoon.
Yhtäkkiä hän tuntee veden roiskuvan jaloilleen.
Se tuntuu oudolta, ja hän katsoo alas.
Hänen allaan -
vesi kuohuu villisti, ja hän tajuaa, mitä kaivon pohjalla on.
Toinen peto.
Hän on tuplapetotilanteessa.
Huonoja uutisia.
Peto yllä ja peto alla.
Sillä tavalla. Viime hetkellä hän huomaa oksan,
joka kasvaa kaivon seinästä.
Hän tarttuu siihen viimeisillä voimillaan -
ja nousee oksan päälle.
Hänen lihaksensa tärisevät.
Hän uskoo selvinneensä. Peto yllä, peto alla.
Oksa narisee hänen painonsa alla,
joten tilanne ei ole pysyvä.
Jossain vaiheessa oksa murtuu.
Hän hikoilee jopa kyynärtaipeesta.
Jos hikoilee siitä, on pahassa pulassa.
Yhtäkkiä hän näkee oksan päässä -
jotain kimaltavaa.
Hän miettii, mitä se on,
kurottaa sormellaan sitä kohti -
ja saa sen napattua. Se on pihkaa.
Hän laittaa sitä suuhunsa ja tajuaa,
että se on herkullista.
Kaverit, se on positiivista. Odottakaa.
Se… Juuri niin. Ei.
Hei.
Hyvä on.
No niin.
Minusta se on tosi positiivista.
Koettakaa ymmärtää. Esityksen nimikin on Sap.
Teidän on pakko ymmärtää.
Tämä ei ollut halpaa.
Minusta se on positiivista, koska…
Elämä voi olla kahden pedon tilanne.
Elämä saattaa olla… Eikö tavallaan olekin?
Onneksi pihkaa on paljon.
Meidän kannattaa uhrata aikaa pihkasta nauttimiseen.
Sitä pitää vaalia, kun voimme.
Onneksi pihkaa riittää, luulisin.
Sitä on kaikkialla, jos katsoo tarkkaan.
Monilla on koiria.
Planeetan joka koira.
Hyvät farkut voivat olla pihkaa.
Minusta Beatles on pihkaa.
Ystävänne. Tv-ohjelma Frendit. Ei vaan ystävät.
Seksi on hyvää ystävien kanssa.
Ihmisten pelottelu, jos se…
Pidän nuotioista, vaahtokarkkien paahtamisesta -
ja Elton Johnin "Bennie and the Jetsistä".
Haleista ja tähtisadetikuista, jouluvaloista ja vastaavasta.
Ne ovat pihkaa.
Ne voivat olla pihkaa. Tämä voi olla kornia,
mutta tämä on minusta pihkaa. Tulen tästä tosi onnelliseksi.
Tämä on minulle pihkaa. Olen kiitollinen tulostanne.
Kiitos paljon.
Kiitos.
Voi perkele.
Voi taivas!
Hei, itketkö sinä?
Joo. Se oli tosi surullista.
Sen piti olla hauskaa.
Eikä pitänyt. -Pitipäs. Koko jutun.
Niinkö?
Meillä on erilainen huumorintaju.
Kiitos silti, että kuuntelit.
On hyvä purkaa mieltäni.
Ei, se on…
Se olen minä. Olen minä.
Olet sinä.
Se on ihanaa.
No, aloitetaanko? -Joo.
Oletko innoissasi? -Joo. Vähän hermona.
Se on normaalia. Tämä on raskas. Buchananit saivat paljon postia.
Niinkö? -Tulet pitämään tästä.
Selvä. -Lapiot?
Joo.
Kiva kun tulit. -Kiitos kutsusta.
Senkö piti olla hauskaa?
No… -Ihan hullua.
Osittain liikuttavaakin.
Selvä, aloitetaan. Tehdään pikku kuoppa.
Noin. Kaiva vain. Tulet pitämään tästä, Mae.
Joo. -Nakataanko olan yli?
Joo, valmiina. -Yksi, kaksi, kolme. Hyvä!
Eikö tunnukin hyvältä?
Mahtavalta. -Ota vähän postia.
Miten yleensä… Toimiiko tämä?
Tekstitys: Petri Nauha