Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Jøsses! Mamma mia, Mae! -Undskyld.
Godt.
-Skumfidus? -Nej tak.
-Elastik? -Ja tak.
-Okay. -Tak.
Tid til en historie.
-Fedt. Jeg gør mig klar. -Okay.
Den her er helt ny.
Har du gemt dine bryllupsbilleder?
-Kan du præsentere mig? -Okay.
-Kan du sige: "Og nu…"? -"Og nu…"? Okay.
Tak.
Og nu, giv et stort bifald,
og byd velkommen til scenen, den eneste ene,
Mae Martin!
Hej!
Hvordan går det?
Hej.
Godt at se jer.
Åh gud. Det er så fedt.
Tak, fordi I kom.
Hvad… Okay.
Jeg har så meget at fortælle jer.
Hvad hedder I allesammen? Skal vi bare begynde…
På tre siger I alle jeres navn. Er I klar? En, to, tre.
Hej, jeg hedder Mae.
Jeg er vild med at være i Canada lige nu.
Jeg er canadier. Jeg er meget canadisk.
Men jeg har boet i England de sidste 12 år.
Jeg bor i London. Så jeg lyder lidt som et røvhul.
Jeg har lidt Madonna-intonation, og jeg prøver at bekæmpe det.
Jeg beklager.
Men far er britisk. Som i meget, meget britisk.
Far er en mystisk britisk gentleman.
Han er en magisk mand.
Han er vild med månefaser. Han er en månemand.
Han kender alle fuglene i haven,
og han har et specifikt forhold til hver fugl.
Og min barndom, hele min barndom, var ret mystisk.
Det bedste eksempel, jeg kan komme på…
Da jeg var omkring otte år, kørte far min bror og mig til karate.
Det var typisk canadisk.
Klokken er 17, og solen går allerede ned.
Det sner, vi er på motorvejen. Vi skal til karate.
Min bror og jeg på bagsædet. Jeg er otte, min bror er 12.
Jeg havde grønt bælte, min bror havde gult bælte.
Han var fire år ældre og to bælter under mig.
Det er ikke vigtigt, men jeg ville lige nævne det.
Og vi kører på motorvejen,
og pludselig drejer far af motorvejen i en panikbevægelse.
Dækkene skriger, folk dytter.
Virkelig farligt. Han kører ind til siden og siger:
"Undskyld, børn, men vi må ud af bilen."
"Hvad?" Så vi stiger ud af bilen. Vi står i siden af motorvejen i sneen.
Min bror er 12 år og så flov i sin karateuniform. Folk kører forbi:
"Har han gult bælte?"
"Vent lidt. Han ser ældre ud…"
"Lad os vende bilen og kigge på ham."
"Hvad sker der?" Og far siger:
"Jeg har lige set nymånen gennem glas."
Han havde set en smule af nymånen i forruden,
så vi skulle holde ind og stige ud og bukke for månen tre gange.
Vi skulle lave et helt ritual. Vi skulle sige: "Godaften, lady Måne."
Det var mystisk. Han er en månemand. Han er besat af månen.
Og jeg var på besøg for nylig derhjemme i mit barndomshjem, jeg voksede op i,
og de købte det, længe før jeg blev født.
Jeg er i køkkenet med mor og far.
Far kommer hen og siger: "Mød mig på kontoret i skumringen."
Jeg spørger mor: "Hvad tid er skumringen?"
"Det ved jeg ikke."
Og jeg går op på kontoret,
som har været meget forskelligt, et ekstra værelse.
Far står med et glas vin og ser ud ad vinduet.
Han ville vise mig, at der bor en vaskebjørnfamilie i et træ
i naboens have.
Hver aften i skumringen dukker de op, og han har et forhold til dem alle.
Vi står der og venter på vaskebjørnene, og han siger drømmende:
"Ved du, at du blev undfanget herinde?"
Jeg sagde: "Nå…"
Og jeg vil ikke kritisere ham, når han er sårbar.
Jeg sagde: "Kan du huske den aften, jeg blev undfanget?"
Og han sagde denne sætning, som har hjemsøgt mig
lige siden. Han sagde:
"Ja, selvfølgelig husker jeg det. Jeg husker det tydeligt."
Og så sagde han:
"Måneskinnet strålede ind over mors bagdel."
Over din…
Jeg føler, at I ikke helt får…
Jeg ved nu, hvilken stilling jeg blev undfanget i.
Jeg er forfærdet.
Ingen vil være undfanget doggystyle.
Det er så dystert.
Man vil blive undfanget ansigt til ansigt.
Øjenkontakt.
Ved udløsningen…
"Vi vælger at skabe et liv."
Ikke "bid i puden!" Det er forfærdeligt.
Det er dystert. Det er…
Det har ændret min selvopfattelse.
Jeg er en doggystyle-baby.
Det giver mening. Det forklarer meget.
Det påvirkede min kropsholdning. Jeg er lidt mere… Bare lidt foroverbøjet.
Jeg føler, jeg kan genkende andre doggystyle-babyer,
når jeg er ude, 100 %…
Jeg tager metroen, og der er en,
der ryger i metroen. "Nå ja."
Eller i baren, og bartenderen siger:
"Der er en, der giver en drink." Jeg kigger derned…
Endnu en doggystyle-baby.
Der er nogle herinde i aften. Jeg kan se os. Flere.
Hver gang jeg tager hjem på besøg, sker der sådan noget.
Noget, der afsporer mit greb om virkeligheden.
Mine forældre har en anekdote.
En historie, de har fortalt hele livet.
En gang om året får de nogle drinks og fortæller historien til en middag.
Og det gør mig skør, fordi jeg tænker: "Det kan ikke passe."
Hvorfor gør I det her mod mig? Hvad er det her?
Og min bror og jeg bliver sure.
Jeg fortæller historien, så kan I vurdere, om I tror, det passer eller ej.
Mine forældre sværger på,
at da de var sidst i tyverne, kørte de gennem det nordlige Ontario
ned ad en snoet vej gennem en skov,
og de kørte under en elg.
De sværger på det.
De sværger.
Mor siger, de kørte ned ad en snoet vej, og elgen stod vandret på vejen,
og de kørte under dens mave.
Det gør mig skør. "Hvad snakker I om?"
Hun laver en lydeffekt af lyden af mavepelsen
på elgen, der let strejfer taget af bilen. Sådan her…
Forestil jer det.
Det gør mig vanvittig. Det gør mig skør.
Og det gør også min bror rasende. Sidst jeg var der, sagde min bror og jeg:
"Vi må finde ud af det her. Vi må finde ud af, om det er muligt."
Så vi undersøgte det, og vi fandt højden på en Toyota Tercel.
Det er den bil, de kørte i. Højden af bilens tag.
Vi googlede de største elge nogensinde.
Og det irriterende er,
at det lige nøjagtigt kunne være sket.
Det kunne lige nøjagtigt være sket.
Hvis de tilfældigvis mødte den største elg nogensinde,
er det nok muligt. Det gør mig skør.
Råb, hvis I tror, det er sandt.
Er det rigtigt?
Råb, hvis I tror, det er løgn.
Kan I se?
Jeg ved ikke. Det siger vist meget om ens verdenssyn.
Hvis man tror på elgen, har man et ungt sind.
Man har bevaret en smule barnlig entusiasme om livet.
Hvis I ikke tror på elgen… Det har været nogle hårde år.
Det har været hårdt, ikke? Åh gud.
Det har det. Vi må gøre alt for at klare os.
Hvad man end får det godt af. Far sendte mig en artikel for nylig.
Han sendte den og sagde: "Den vil du nok synes om.
Du kan nok relatere til den." Det sagde han.
"Du kan relatere til den."
Det var historien, som jeg tænker på konstant.
Jeg fortæller jer den. Det skete i Holland.
I en lille by i Holland,
hvor en familie bemærkede, at de ikke fik post.
De sagde: "Vi har ikke fået post i lang tid."
Der går flere uger.
"Vi får ikke engang regninger og pjecer med posten. Det er mærkeligt."
De går til naboerne: "Får I post?"
"Nej. Det er underligt. Ikke i lang tid."
Så de går på posthuset og taler med bossen.
Postbossen.
I ved, postbossen.
Som man skal besejre
for at nå over niveau 10.
Han er sådan…
"Vi får ingen post. Hvad foregår der?"
"Jeg undersøger det."
Han taler med postbuddet, der har det kvarter.
Jeg kan ikke huske postbuddets navn, så vi kalder ham Gary.
Han siger: "Gary, de siger, de ikke får nogen post. Hvad sker der?"
Og Gary er straks underligt defensiv:
"Hvad kan jeg sige? Jeg leverer posten. Får de ikke post, skriver ingen til dem."
De siger: "okay."
Postbossen siger: "okay, Gary."
Men til kollegerne siger han: "Hvad sker der med Gary?
Gary er virkelig sær."
De vælger at holde øje med Gary og efterforske situationen.
Dagen efter kommer Gary på arbejde, og da ringer den første alarmklokke.
Han henter posten og sætter sig ud i sin bil. Ikke postbilen.
Og han kører ud af byen.
"Fuck." De følger efter ham,
og han kører ind i skoven i Holland. Og de følger efter ham på afstand.
Han parkerer. De parkerer og holder øje med ham.
De ser ham stige ud.
Han tager sækken. Han går ud i skoven og er væk i 45 minutter.
Han kommer tilbage uden postsækken. Han stiger ind i bilen og kører væk.
Så de går ind efter ham. Ind i skoven.
Forestil jer det syn, der møder dem.
Smukt, spredt sollys.
Dis stiger op fra mosset.
Der er en ensom elg. En kæmpe elg i baggrunden.
Den rager op over træerne.
Og de ser så langt øjet rækker
hundredvis af jordbunker, der er gravet for nyligt.
I pæne rækker, der strækker sig gennem skoven.
Og de børster jorden væk.
Gary har begravet posten.
Han har gjort det længe.
Det her er åbenbart foregået længe, og det er blevet værre.
"Fuck." Og de går hen til ham næste dag på arbejde.
Blidt. De siger blidt: "Hej, Gar.
Vi har set, at du har begravet posten.
Vi ville bare vide, hvorfor du gør det?"
Og i nyhedsartiklen var dette et direkte citat fra postbuddet
som svar på: "Hvorfor begraver du posten?"
Han sagde følgende:
"Jeg gjorde det engang, det føltes godt.
Og nu er det bare noget, jeg gør."
Jeg elsker ham.
Han er min helt, jeg…
Venner, Gary er i fængsel. Han fik otte måneders fængsel. Ja.
Man må ikke gemme posten. Det er en forbrydelse.
Han kom i fængsel. Jeg ville skrive et fanbrev, men jeg vil ikke stresse ham.
Han ville sige: "Jeg begraver det."
Men nej. Jeg har aldrig følt mig så forstået af min far.
Det har været hårdt. Jeg prøver at leve videre
og mærke den entusiasme fra det før-pandemiske liv.
Jeg kæmper især med at føle den entusiasme i mit kærlighedsliv.
Jeg ved ikke, om I er i samme båd. Dating efter pandemien…
Fordi jeg er 35…
I starten af tyverne var jeg så romantisk. Besat af at finde den eneste ene.
Mine forældre er så forelskede, og de var mit forbillede.
Folk spurgte, hvad klokken var. "Jeg elsker også dig."
Er det…
Og jeg…
Og jeg vil med dig.
Hvor skal vi hen?
Og nu er jeg bare lidt…
Sidste sommer datede jeg en mand, en dejlig mand, hvis I kan fatte det.
Vent, ikke hvis I…
Ikke hvis I kan fatte, at mænd kan være dejlige.
Selvfølgelig kan de det.
Men hvis I kan fatte, at jeg…
Ja, så vi datede i seks måneder, mig og denne fyr og…
Det var rart, men jeg er 35, han er 36. Vi har begge store ekser i fortiden.
Er I med? Vi bliver aldrig så store ekser for hinanden.
Vi vil aldrig traumatisere hinanden ordentligt, så det er lidt sådan,
hvad er pointen?
Vi lå i sengen en aften og snakkede bare. Han prøvede ikke at være dybsindig.
"Hvis vi fik børn, hvad skulle de så hedde?"
Jeg sagde: "Jeg ved det ikke."
Jeg har haft den samtale med så mange mennesker.
"Jeg ved det ikke.
Lad mig vade gennem kirkegården af døde hypotetiske børn
for at nå hen til de nye hypotetiske børn."
Jeg passerer spøgelserne. "Åh, se! Der er Olive og Basil, tvillingerne."
De er der og siger: "Du glemte os."
"Fuck af."
Der er lille Clementine. Jeg sendte hende på privatskole.
Hun har en klarinet gennem hovedet.
"Kom og leg med mig." "Nej."
Så finder jeg de nye hypotetiske børn. "Jeg har ingen kreativ energi tilbage
til at navngive børnene. Kan vi bare kalde dem begge to Ian?"
Vidste I det? Det er sandt.
I 2018 blev der ikke født nye Ians. Der var ingen…
Det er sandt. I 2018 blev der ikke registreret en ny Ian
i verden. Det passer.
Og hvis I ser det her og hader showet, så ved I da det.
Vent, ved I, hvad jeg mener, når jeg siger en stor eks?
Man har ekser.
Okay. Ja.
"Ja, vi ved det godt."
Man har de normale ekser, og så har man de store ekser.
Hvor man når til en vis side i livets roman… Nej.
Jeg føler, at man i en vis alder bare må acceptere,
at i resten af livet er der visse navne,
som, hver gang man hører dem, får ens organer til at gå i opløsning
og bare falde ud af skeden.
Eller numsehullet, hvis man ikke…
Og man skal have en plastikpose med, hvis man skal samle…
Det er ulækkert.
Jeg har et par store ekser, men jeg har en, der…
Jeg vil fortælle jer historien.
Den eks havde jeg et meget intenst forhold til i fire år.
Det var hemmeligt, da det var hendes første ikke-heteroseksuelle forhold.
"Vi kan ikke sige det." Og vi boede sammen.
Det var så stressende. Hun slog op med mig. Det er ikke tilladt.
Som jeg troede, jeg havde sagt klart.
Det var et langvarigt brud.
Men på det tidspunkt, hvor historien foregår,
havde jeg ikke set hende i halvandet år.
Jeg optrådte i London, og jeg havde det godt den aften.
Er I med? Jeg havde en frisk frisure.
Jeg var lige blevet klippet.
Jeg havde en smart, sort T-shirt på og…
Smartere end den her. Undskyld.
Den er krøllet.
Rumle-krølleskaft her.
Kan I huske Rumleskaft?
Hvad skete der med ham? Han var overalt.
Vi talte altid om ham. Når man er barn…
Rumleskaft dit, Rumleskaft dat…
Nu hører man aldrig om ham.
Det forstår jeg.
Det er svært at forblive relevant.
Han er gået i glemmebogen.
Nå, men jeg har det skønt den aften. Jeg er frisk og nyklippet.
Og min bedste ven, Joe, var med mig den aften.
Han var blandt publikum.
Jeg elsker, når Joe er med og griner meget.
Han er en engel og min bedste ven. Og jeg laver showet, det går godt.
Jeg går backstage bagefter for at møde Joe.
Jeg siger: "Hej, mand. Sjovt show."
Men han er ligbleg.
Han har ingen farve i ansigtet, og han siger:
"Hun er her."
"Fuck."
Jeg ved straks, hvem han mener. "Okay."
"Hun er ovenpå.
Hun ved ikke, du er her. Hun kom ned for at få en drink
med nogle fælles venner. Lad os gå ud ad bagindgangen.
Lad os more os i aften. Vi tager på en anden bar."
Og jeg tænkte over det.
Og så tænkte jeg: "Nej.
Jeg vil ikke more mig i aften."
"Nej, vi går ovenpå."
Vi går op. Jeg føler jeg mig selvsikker. Der er hun med vores fælles venner…
I ville have været stolte af mig. Jeg går cool derover.
Hvad betyder det?
Jeg går over…
Nej, jeg føler mig selvsikker.
Jeg har også overraskelseselementet. Hun ved ikke, jeg er i bygningen.
Jeg tror, det er en fordel. Jeg går over: "hey."
Vores fælles venner ved,
hvor slemt bruddet var, så de ser mig komme.
"Hvordan går det?"
Hun siger hej. Hun rejser sig. Vi krammer. Det er rart. Jeg siger: "Godt at se dig.
Jeg hørte, du fik den rolle. Hvor fedt."
Hun siger: "Tillykke med det hele." "Ja, fedt."
Det går godt, og jeg tænker, at jeg må afslutte samtalen.
Jeg må beholde styringen af situationen.
Vi talte et stykke tid, og jeg siger: "Rart at se dig…"
Hun siger: "Vil du sidde?"
"Nej, jeg går hen til mine venner i baren,
men rart at se dig." Vi krammer, hun sætter sig.
Jeg går hen til baren, og hun kaster stadig blikke
efter mig på vej til baren.
På vej hen til baren indser jeg pludseligt:
"Hvilke venner i baren?"
Der er ingen venner i baren.
Joe har sat sig ved hendes bord.
Han er en snog.
Han er død for mig.
Jeg går i panik, for hun kigger stadig. Og jeg går hen til baren.
Gudskelov, i sidste øjeblik ser jeg tre piger fra mit show.
De sad på første række.
Så jeg nærmer mig baren.
Gudskelov siger en af dem: "Godt show i aften."
Jeg tror…
Jeg tror, det hun ville have ud af den udveksling,
det, hun forventede fra den udveksling, var:
"Godt show i aften." "Tak. Tak, fordi I kom."
Det, hun fik, var så intenst.
"Hej, hvordan går det? Hvad er alle jeres navne og jobs?"
Og meget taktilt. Underligt taktilt.
Jeg lagde armen om deres skuldre og hovedet på deres skulder.
De siger: "hov, okay." Vi snakker.
Gudskelov begynder vi at snakke, og vi enes fint. Krisen afværges.
De siger: "Hvad med en drink?" "Ja." Vi får en drink,
og jeg mærker et prik på skulderen, og jeg vender mig. Det er min store eks.
Nu har hun overraskelseselementet, da jeg ikke forventede det.
Hun siger: "Undskyld jeg afbryder. Jeg vil sige farvel, jeg går nu."
"Ja." Og vi krammer.
Hun sagde noget forfærdeligt:
"Jeg er sikker på, vore veje krydses igen en dag."
Noget i den retning.
Alle mine organer går i opløsning. Få plastikposen frem.
Og vi krammer, og hun går.
Hun siger stadig farvel til nogle her, og jeg vender tilbage til mine "venner",
og pludselig blev jeg bare overvældet.
Og sluserne åbner sig, og jeg begynder at hulke.
Jeg får et forvredet udtryk og min skuldre…
Jeg er sådan…
De siger: "Er du okay?" Og jeg siger: "grin, grin.
Grin!"
Det var psykotisk adfærd.
Jeg siger: "grin, for helvede."
Og de står sådan…
Der er ingen pointe her, det er bare
en vignet, stort set.
For at illustrere følelsesniveauet, jeg er på.
Jeg har mange følelser. Har I mange følelser?
Det er trættende.
Jeg er fyldt til randen af følelser.
Jeg forestiller mig altid Campbell's tomatsuppe.
Er I med? Campbell's tomatsuppe. Og jeg er fyldt til randen.
Til toppen af kraniet, og jeg prøver at holde det inde.
Jeg prøver at forhindre det i at spilde ud,
når jeg går gennem livet. Sådan har jeg det med mine følelser.
Folk skal bare spørge: "Hvordan har du det?" Og det…
Det sprøjter ud af øret. "Åh gud." "Undskyld.
Det har intet med dig at gøre."
Nej, pjat. Jeg fik en psykiater for nylig.
Det bør I få. Det gør I.
Hvis I vil klage så meget, som jeg klager, skal I desværre have en.
Mine venner begyndte at sige:
"Du burde betale en for det, du forventer af os."
"Okay."
Jeg fandt en psykiater, og han er klog, og vi taler over Zoom.
Han sagde noget interessant: "Husk, du ikke er følelsen.
Du føler dig fortæret af følelsen, men du er ikke følelsen."
Han sagde: "I dig og i alle er der et stille, neutralt, evigt jeg."
Og du oplever følelserne, men du er ikke opslugt af dem.
Han sagde: "I stedet for at identificere dig med følelsen,
'jeg er nervøs,' så bliv ikke opslugt af følelsen.
Observer bare følelserne, når de kommer, med nysgerrighed."
Har I hørt det før? Det er åbenbart… Man skal vist sige: "Nå.
Jeg oplever
raseri.
Hvor besynderligt.
Hvor besynderligt."
Jeg havde en underlig følelse
under pandemien. Jeg var i London i hele den tid.
Jeg var i min lejlighed, i regnen, i London i årevis.
Og jeg bemærkede en uventet følelse, jeg fik. "Hvorfor føler jeg mig flov?"
Jeg vågnede og var flov.
Jeg tilbragte meget tid i min lejlighed. I min stue. Og i mit soveværelse.
Jeg sagde: "Vent, måske er det det her."
Okay, følg med.
Synes I ikke, det er pinligt, at vi er voksne,
og vi stadig har værelser?
Okay, vent.
"Det er mit værelse.
Det er mit værelse.
Gå ikke derind."
Det er pinligt. "Jeg skal gøre rent på mit værelse."
Jeg accepterer og forstår, at vi har brug for værelser.
Man skal bruge fire vægge, man kan lægge sig indenfor hver aften.
Men jeg synes, det er så pinligt,
at vi indretter vores værelser, så de afspejler vores individualitet.
"Jeg er mig." Ikke?
"Jeg er mig selv på mit værelse." Det er så pinligt.
"Jeg har en Himalayasalt-lampe.
Ja, og jeg er mig.
Jeg har mit billede på væggen og jeg…"
Når man har læst en bog, beholder man den.
"Jeg stillede den på hylden.
Det er min personlighed, som alle kan se.
Ingen andre er mig."
Og så tænkte jeg… Det er lidt abstrakt,
men tror I ikke, vores hjerne og sind er ligesom vores værelser,
og vi møblerer vores hjerne med erfaringer, vi samler på
for at bygge det, vi ser som vores identitet?
Det er det, vi gør.
Vi er erfaringsjægere, der lægger dem på hjernehylden
og siger: "Jeg er mig."
Jeg forestiller mig, at de oplevelser, vi samler på,
er som en lille, ny snekugle. Vi går rundt og siger:
"En gang så jeg Antonio Banderas i lufthavnen. Nemlig.
Jeg er mig selv. Ingen anden er mig."
Og så…
Al menneskelig interaktion er virkelig…
Jeg bemærkede det efter pandemien. Alt samspil drejer sig bare om
at skiftes til at vise hinanden vores snekugler.
Og gøre det ynkeligt skiftevis.
Nogen viser en sin snekugle, og man prøver at være en god lytter.
De taler om en fest for fem år siden.
"Ja, og du er også dig."
"Ja, præcis, ja. Hvor dejligt, at du også er dig selv."
Men hele tiden sender man blikke hen på ens egen hylde.
Helt sikkert hele tiden: "Ja. Nej. Ja."
Man venter på det øjeblik,
hvor man siger: "Også mig, jeg har…"
Tak.
Det er så spændende. Ved I hvad?
Jeg tænkte…
Jeg ser mange standup-specials.
Så udkom min venindes special for nylig, og de viste traileren.
Jeg tænkte: "Fuck, hvor dynamisk."
Hun er så fysisk på scenen…
Jeg bevæger mig ikke meget. Jeg er meget…
Hvad hvis… Jeg vil have, min trailer er dynamisk.
"Hvad hvis jeg bare…"
Jeg ved, hvad jeg vil se i min trailer.
Jeg har bare ikke skrevet vitserne til bevægelserne.
Jeg tænkte: "Jeg kan bare lave bevægelserne og have dem med i traileren…"
Det er i traileren. Fedt, ikke? Det skal jeg se.
Jeg burde have hundrede trænede hunde, der kommer på scenen sådan her.
De er på bagbenene, og vi har det med i traileren, men aldrig i showet.
Følelser. Dem har jeg mange af.
Raseri, forlegenhed. Det er nogle af følelserne.
En anden følelse, som er dominerende i mit liv, og mange kender nok til det,
er nostalgi. Jeg er meget nostalgisk.
Er I med? Og jeg ved, det er en ubrugelig følelse.
Jeg er nostalgisk for tiden før pandemien, hvor alt var godt.
Jeg er meget nostalgisk for tiden før puberteten, ærligt talt.
Da gik det hele galt.
Mine venner siger: "Du savner 90'erne. Det er så originalt.
Savner du, at alle vores forældre havde mange elastikker?"
Kan I huske, at alle havde elastikker? De var omkring skuffehåndtag.
Der var en bold af dem. Hvad var de til? Jeg har ingen elastikker nu.
"Savner du, at forældre havde en konkylie på badeværelset?"
"Ja, det savner jeg."
Og jeg savner lettere adgang til abort og mindre populisme.
Er I med? Ja.
Jeg føler, jeg er en, der aldrig kom over puberteten.
Af et par grunde. Jeg tror, puberteten overrumplede mig.
For det første er jeg præcis den aldersgruppe,
hvor puberteten for mig faldt sammen med, at vi fik internet
og populariseringen af det.
Jeg er så heldig. Vi havde én til 13.
Det var ikke udbredt. Jeg husker, at én computer i klassen fik internet.
Og pludseligt eksploderede verden. Alt ændrede sig, det var…
Vi fik alle vores første e-mailadresse.
Min var hot-mae-el@hotmail.com.
Tak.
Det var dengang, man kunne få de gode e-mailadresser.
Men pludseligt gik verden fra at være meget overskuelig…
Alt, jeg ville vide, var i et sæt Encyclopædia Britannica i vores kælder.
Det var så afslappende. Det var en begrænset mængde fakta.
Det var det.
Det fine, tynde papir. Ikke? Det kunne håndteres.
Det var også en objektiv sandhed.
Ingen udgav et djævlens advokat sæt af leksika.
Er I med? "Vent…
Er du sikker på, Lima er Perus hovedstad?"
Og pludseligt var det…
Jeg var besat. Mine venner spurgte til frokost:
"Vi går ud og leger. Vil du med?"
"Nej, der er så meget at lave på internettet.
Der foregår så meget. Jeg skal kopiere
og indsætte billeder af Buffy the Vampire Slayer
i et Word-dokument."
Så skal jeg udskrive det.
Papiret er gennemblødt af blæk.
Bare tungt af blæk.
Jeg skal klippe billederne ud, som føles som vådt toiletpapir.
Så limer jeg billederne ind i min lektiedagbog. Jeg har travlt.
Jeg føler, jeg har haft travlt siden da. Jeg er udmattet.
Og en anden grund til, at puberteten overvældede mig,
var de almindelige pubertetsting.
Så ankom internettet og de ting, det bringer med sig.
Og for mig udløste puberteten også en vild kønsdysfori og en kønsting.
-Forstår I, hvad jeg mener? -Ja.
Dødstille.
Nej, men før puberteten følte jeg, at jeg var et glad, androgynt barn,
som var meget selvsikker og efterlignede Ace Ventura.
Pludselig kom puberteten, og min krop ændrede sig,
og jeg følte mig… Og det var i 90'erne.
Det var tiden med pige- og drengebands. Det var en meget binær poptid.
Og jeg gik på pigeskole…
Det evige spørgsmål, man skulle kunne svare på,
var, hvilken Spice Girl er du? Og der er kun fem mulige svar.
Man skulle vide det. Man stod på gangen, og piger spurgte: "Hvem af dem er du?"
Fordi de arrangerer lip syncs.
De skal vide det. Jeg dømmer dem ikke. De skulle vide,
hvor man passede ind i billedet.
"Hvem af dem er du?" "Justin Timberlake. Jeg ved det ikke.
Nick Carter?"
Jeg tror, uanset om man oplever kønsrelaterede ting,
så er puberteten sgu et mareridt. Man føler sig som et rumvæsen.
Alt, der var sejt ved en, bliver pludseligt værdiløst.
Jeg havde et trick.
Det er en lyd, jeg kan lave med hånden. Og jeg sværger på, det var populært.
Folk elskede, når jeg gjorde det til fester.
Jeg gør det for jer nu.
Måske husker nogle af jer det her. Det er lyden.
Kan I huske det?
Jeg sværger på, det var et hit til fester. Folk bad mig om at lave den lyd.
"Okay."
Jeg gjorde det til skolesamling engang. Jeg gik for vidt, men…
Det var sejt, og pludselig kom puberteten, og jeg er til fest og står i et skab
med en bumset dreng på 13 med stådreng, og jeg…
Han siger: "Hvad fanden?
Jeg troede, du ville give mig et håndjob." "Nej.
Jeg sagde, jeg kunne gøre noget sejt med min hånd."
Han efterlader mig alene i skabet. Jeg står der i mørket alene…
Meget sørgmodigt.
Det er svært at leve i den alder.
Den eneste måde at flirte på, når man er 13,
er at sige: "Hvor store er dine hænder?" Tror I ikke? Kan I huske det?
"Hvor store er dine hænder?" Jeg synes stadig, det er smart
for at få fysisk kontakt med en, man kan lide.
Men jeg gik på pigeskole
og gjorde det lidt galt: "Ja, mine hænder er ret store.
Ja, dine er selvfølgelig små."
På legepladsen sagde jeg: "I ved, hvad de siger:
Store hænder, kæmpe kønslæber."
Men…
Så alt det foregik, og jeg tror for alle i puberteten…
Man udvikler kritisk tænkning. Pludselig rammer livets hårde kendsgerninger en.
Hvis man er anderledes på nogen måde,
hvis den dominerende fortælling, alle fortæller en,
ikke passer til det, man oplever…
Som med køn. Folk siger: "Der er to. Du er en kvinde, og sådan er det."
Men man oplever noget helt andet. Så har man to muligheder.
Man kan enten betvivle sig selv og sin erfaring,
eller man kan betvivle gyldigheden af alt andet og hele systemet.
Når du først trækker i den tråd, er du fucked.
Monogami.
Må jeg tage to med til skoleballet? Jeg forstår ikke hvorfor.
Og jeg følte virkelig også…
Jeg begyndte at lave komedie, da jeg var 13,
og jeg opdagede… Jeg var vild med stoffer, psykedeliske stoffer.
Så det forværrede den generelle eksistentielle bølge.
Jeg havde det, som om jeg rev tapetet af virkeligheden,
og jeg så et meget spinkelt stillads, der holdt det hele oppe.
"Hvad foregår der?"
Man indser pludselig, at ens forældre har fejl,
at lærerne er ensomme eller sådan noget.
Jeg tænkte: "Ms. Buchanan er ensom.
Jeg føler mig meget presset til at grine ad hendes jokes."
Og jeg husker, at jeg var stresset over,
at vi som samfund ikke taler mere om, at filmen Antz og filmen Græsrødderne
udkom samme år.
Der må bestemt være stærke kræfter i spil,
og vi vil ikke tale om det?
Så jeg var stresset, og
med stoffer var det en måde at komme ud af min krop på.
Jeg følte mig utilpas i min krop, og jeg faldt i en fælde.
Jeg begyndte at tage mange stoffer. Jeg gik fra de psykedeliske til de slemme.
Jeg blev smidt ud hjemmefra og gik ud af skolen.
Men jeg endte på afvænning.
Da jeg var 19, kom jeg på afvænning om dagen i ni måneder.
Afvænning om dagen for teenagere, er objektivt set en dårlig idé.
På en måde. Man samler en flok teenagere. De har kun stoffer tilfælles.
Hver dag ringer det ud klokken 15. Og de siger: "Smut med dine nye venner.
Afsted. Bliv rystet sammen i gyderne.
På den eneste måde, I kender til."
Men det var en øjenåbner for mig. Det var et vendepunkt.
Jeg kom ind i programmet, og der var 12 andre unge.
Pludselig tænkte jeg: "Fuck. Disse unge er kommet fra vanskelige liv
og vanskelige familiesituationer. Hvem er jeg?
Jeg er privilegeret fra middelklassen. Hvad gør jeg oprør mod?"
Men jeg trængte til det, og det var godt.
Jeg ville passe ind. De havde været der længe.
De var rystet sammen og havde kælenavne for hinanden.
Jeg har aldrig haft et kælenavn, og jeg ville være med.
Jeg var meget glad, for efter to måneder i programmet
kom jeg ind, og en af fyrene siger: "Badevand, hvad så?"
"Badevand?"
Og de kalder mig allesammen Badevand.
Så begynder læreren at sige det. Lærerne siger: "Godmorgen, Badevand."
"Hvad sker der?"
Jeg er med og vil ikke indrømme, at jeg ikke forstår det.
"Ikke så meget. Det går godt."
Og til sidst får jeg det godt med dem, og vi bliver nære venner.
Jeg siger: "Jeg har villet spørge jer længe.
Hvorfor kalder I mig, Badevand?"
Og de sagde: "Åh, da du ankom, havde vi en samtale
og besluttede, at du ligner den type, der ville drikke sit eget badevand."
Det er
så specifikt.
Så fornærmende.
Og kreativt, ja.
Drikker sit eget… Jeg har drukket noget badevand i mit liv.
Helt sikkert.
Hvem har ikke det?
Ikke sådan…
Med et sugerør. Bare…
Nej, men vi alle…
Vi har drukket noget, ikke?
Vent. Kan I huske badetid?
Kan I huske badetid? Har I i badet taget en våd flannel…
Siger I flannel eller vaskeklud?
Flannel? Ja. Canada, ja.
Har I taget en våd flannel
og lagt den over ansigtet og åndet igennem den?
Pludselig føler man, man waterboarder sig selv.
"Åh nej!"
Eller har I suget vandet ud af en flannel?
Ikke?
Den knirker sådan. Sikken følelse.
Badetid.
Er I med?
Jeg savner mest…
Jeg går videre fra badetid, men lad mig lige sige,
at det, jeg savner mest ved badetid, er, at nogen siger: "Det er badetid."
Hvor godt er det? Vi værdsætter det ikke som børn,
men forestil jer en elendig Tinder-date, og tjeneren kommer over:
"Undskyld, jeg afbryder. Det er badetid for dig."
Så slap man væk.
Ungdom spildes på de unge.
Jeg tror, jeg er besat af mine teenageår
og bearbejder dem konstant, fordi jeg føler mig som en helt anden nu.
Og jeg havde nogle kaotiske ungdomsår. Det var virkelig dystert og skørt.
Nu føler jeg mig som et helt andet menneske.
Jeg undgår risici nu.
I skulle se mig på en rulletrappe. Jeg holder godt fast i gelænderet.
Når vi nærmer os: "Åh gud.
En, to, tre, gå." Jeg venter på mit øjeblik.
Hvis jeg ikke er klar, går jeg baglæns. Jeg går sådan…
Men jeg føler mig anderledes.
Jeg får stadig den selvdestruktive følelse.
Presset ophober sig.
Jeg tror, at vi alle har de impulser,
og man skal finde en sund måde at håndtere dem på.
Jeg er tit i escape rooms.
Jeg flygter altid fra et værelse.
Konstant.
Jeg var på turné for nylig, og en turné er intens.
Jeg turnerer alene. Ingen optræder før mig,
og jeg har ingen turnémanager. Jeg rejser bare alene.
Jeg har dage i tilfældige byer i Storbritannien.
Og jeg skulle optræde i Edinburgh. Jeg var alene i Edinburgh en dag,
og jeg følte presset hobe sig op.
Jeg havde lige set Trainspotting, så jeg tænkte: "Vi er i farezonen."
Jeg tænkte: "Hvad skal jeg gøre?"
Jeg så online, at Edinburghs fangehuller var åbne.
De er ligesom London-fangehullerne, en medrivende rædselsoplevelse,
hvor skuespillere klæder sig ud og skræmmer en.
Og man går gennem en helvedes labyrint. "Fedt."
Og jeg købte også VIP-pakken, som man betaler en tyver ekstra for.
Det betød bare, at da jeg ankom, tog de et billede af mig
foran en grøn skærm.
Og de projicerer en kirkegård og giver en en nøglering…
Da tænkte jeg: "Det bør man nok gøre med venner."
Venner eller nære og kære.
Jeg har nu en nøglering med bare…
Jeg går ned, og det er mig og en gruppe fremmede.
Vi går sammen som gruppe gennem denne rædselslabyrint.
Det er turister og familier, vi er ti.
Vi skal igennem den, og en fyr kommer ud og er klædt ud som en victoriansk slagter.
Han er smurt ind i blod og har en slagterkniv og skæg.
Han er skotte og siger: "Jeg er slagteren!"
Jeg er ikke god til accenter.
"Velkommen til Edinburgh-fangehullerne. Vi slår jer fandeme ihjel." "Ja!
Ja, jeg har håbet på at dø!"
"Men først har jeg et par sikkerhedsoplysninger.
Hvis du er gravid eller har epilepsi, så gå ikke ned i fangehullet."
"Okay." Så sagde han:
"Skuespillerne i fangehullet må ikke røre jer eller tage fat i jer."
"Det er godt."
Ingen vil blive raget på i fangehullet. Så det var godt.
Så vi går igennem, og det er så skræmmende.
Det er bare… Jeg ryster af frygt. Jeg er sammen med de fremmede.
De elsker at slukke alt lyset. Der er bælgmørkt.
Når det bliver tændt, står der en kvinde helt tæt på ens ansigt, som siger…
Det er så skræmmende, men jeg elsker det.
Der er en fortælling, og i begyndelsen
sagde slagteren: "I skal møde den legendariske kannibal Sawney Bean."
Kender I Sawney Bean? Legendarisk kannibal, åbenbart.
Vi siger: "Vi vil ikke møde ham. Vi er bange."
"Han vil elske jer." Vi ved, det bygger op til noget.
Vi kommer til den del, hvor der er en slags båd under jorden.
Vi er i Edinburghs undergrund.
Og der er en båd på et spor, og vi stiger ind i den.
Vi kan høre Sawney Bean i mørket, hvor vi er på vej hen:
"Jeg er Sawney Bean." "Nej."
Slagteren siger: "Klar det selv. Jeg forlader jer nu."
"Nej, vent. Vi elsker dig. Vi har brug for dig."
Han siger: "fuck jer," og så går han.
Nu er min gruppe og jeg i den lille båd. Lyset slukker, og det er bælgmørkt.
Man kan ikke se en hånd for sig. Det er mørkt, fugtigt og koldt.
Vi hører: "Jeg er Sawney Bean." Jeg flipper ud.
Så mærker jeg hænder på min ryg.
De går op ad min ryg og kommer omkring halsen.
Og jeg flipper ud, fordi jeg husker, at de ikke må røre en i fangehullet.
"Hvad sker der?" Lyset tændes, jeg drejer rundt,
og der er bare en midaldrende kvinde, der er en del af vores gruppe.
Og hun siger bare…
Vanvittigt.
Og hun var sammen med sine to teenagedøtre,
der sidder på hver sin side af hende:
"Mor, hvad fanden laver du?"
Hun siger…
Jeg tænker på hende hele tiden.
Hun er ligesom postbuddet. Hun er en helt. En helt for os alle.
Men jeg gør sådan noget for at føle mig i live.
Jeg prøver at være vagtsom med min hjerne,
fordi jeg skammer mig over mine teenageår.
Jeg opførte mig dårligt. Jeg var meget selvdestruktiv, og jeg…
Det underlige er, at jeg var så vred. Jeg var virkelig vred.
Det mærkelige er, siden 2016,
da Trump blev valgt, tænkte jeg: "Vi kan ikke længere benægte,
at verden er lidt væk fra sin akse." Den er lidt fucked, ikke?
Vi har så mange informationer til rådighed nu,
at vi ikke kan påstå, at systemet virker for alle.
Milliardærer betaler ikke skat, og vi ved meget.
Jeg tænker: "Min vrede var begrundet."
Jeg tror, mange teenagere føler en retfærdig indignation.
Men metoden for mit oprør var elendig.
Den var så selvdestruktiv og selvoptaget.
Den var nytteløs. Jeg fik den tatovering, da jeg var 16. Der står "Havregryn".
Det står der to gange.
Jeg kan huske, jeg tænkte: "fuck systemet."
Hvad?
Den har jeg for evigt.
Jeg kan huske, at jeg følte…
Jeg følte, at verden var et hus, der var blevet solgt til mig,
da jeg var for ung til at tegne lån. Et hus, jeg købte af en skummel mægler.
Lidt slesk. Som en doggystyle-baby-mægler.
"Skriv under her, unge." "Okay."
"Alle drømme går i opfyldelse." Jeg underskriver og er i huset.
Man udvikler kritisk tænkning og vågner i huset som teenager: "vent."
Husets fundament er råddent,
baghaven brænder, fordi de tidligere ejere kun brugte fossile brændstoffer.
Så min reaktion var: "Jeg bulldozer huset med mig selv i det."
Og nu indser jeg, at jeg burde have brugt noget energi på at reparere huset.
Det skal vi gøre…
Det prøver vi forhåbentlig at gøre. Det skal vi.
Brug energi på at gøre huset til et bedre sted at bo. Det sker ikke…
Jeg føler, vi skal gøre det bevidst. Ellers sker det ikke.
Og derfor elsker jeg virkelig…
Generation Z er utrolig.
Tro ikke, de bare er på TikTok. De er seje.
De er derude og laver noget.
De demonstrerer mod klimaforandringer og afvikler rigide kønsdefinitioner.
Hvad lavede jeg?
Jeg sneg mig rundt og sagde: "Har I noget LSD?"
Ubrugelig opførsel.
Og de er seje.
Jeg vil tale om køn et øjeblik.
Jeg har været i Storbritannien, og nu er jeg i USA,
og begge steder er der ægte hysteri omkring køn
og kønsidentitet.
Jeg tror, en del af det kommer fra en misforståelse om,
at det er en ny Generation Z- eller millennium-dille.
At køn kan være flydende.
Så længe der har været menneskelig civilisation,
har der været variation af køn.
Der har været kulturer, der anerkendte tredje og fjerde køn.
Ikke bare anerkendte, hædrede.
Jeg kunne have været hædret.
Det stinker.
I stedet siger jeg: "Hvilket toilet må jeg bruge?"
Det er virkelig en nyere kolonitids-dille at have denne binære kønsforståelse.
Det er, som om vi bare tog verden rundt og bulldozede over nuancerne
i alle de smukke ting.
I Storbritannien, hvor jeg har boet, husker jeg,
at i 2018 afkriminaliserede Indien homoseksualitet, og det var fint.
Det blev fejret, meget spændende, men frustrerende,
for i de britiske nyheder var de så selvtilfredse:
"Det var på tide, Indien."
England gik ind i Indien og kriminaliserede homoseksualitet
i 1896, det er…
Det er den ultimative gaslighting.
Det er ligesom at stikke ild i folks hus og sige:
"I er godt nok mærkeligt længe om at slukke det.
Det er så pinligt."
Ja. Tak.
Og det irriterende er,
at jeg egentlig ikke vil tale om køn, fordi man ikke kan vinde.
Især hvis det personligt påvirker en, er det svært at diskutere.
Man bliver følelsesladet og taber. Fordi man er…
Det er svært, men jeg bør tale om det, fordi alle taler om det, såsom komikere.
Store multimillionær komikere i deres standup-specials
kritiserer udsatte folk
og i en tid, hvor trans-rettigheder er så svage
og glider baglæns, er det bare ikke… Nej, nej. Men jeg føler…
I siger: "Ja, de glider baglæns."
Nej, det er fis. Pludselig siger jeg: "fuck."
Og jeg ser de specials, så jeg kan være informeret,
når jeg bliver bedt om at tale om de folks specials.
Men det, de blev ved med at sige, var: "Køn er et faktum."
Det gentog en af dem: "Køn er et faktum." Og så viste de publikum, som elskede det.
Jeg føler, at jeg prædiker for koret her, men
for at sige det hurtigt. Naturligvis er biologisk køn ægte. Det er sandt.
Inden for det er der masser af variation.
Videnskabeligt er det ikke så binært, som vi tror. Der er interkønnede
og hormonel variation, alt muligt.
Men biologisk køn, benægter ingen, er ægte,
men køn er mere flygtigt og har mere at gøre med, hvad man har her og herinde.
Det er i høj grad en social konstruktion. Og mere flydende.
Jeg forklarer det sådan for dem, der vil forstå
forskellen mellem biologisk køn og køn, at jeg forestiller mig kønsspektret…
Kender I filmen Skønhed og udyret?
Okay. Så forestil jer, at I i den ene ende af kønsspektret har Gaston.
Kan I huske ham? "Ingen kæmper som…" Han er lækker.
Han er ekstrem maskulinitet.
I den anden ende af spektret har I Belle, som har Stockholmsyndrom.
Så dystert, men…
Men hun er stadig et godt forbillede, fordi hun kan læse.
Hun elsker bøger.
Det må I lade hende.
Og så midt i spektret har I lysestagen, ikke?
I har Lumière.
Og jeg kan relatere til Lumière. Jeg har en forbindelse til Lumière.
Og jo mere vi styrker Lumière, jo sjovere får Belle og Gaston det.
Lumière holder fester. De siger: "Vær min gæst!"
Jeg har en fantasi.
Jeg har en fantasi…
Det er et klart billede i mit hoved af Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louis CK.
Tag også Joe Rogan med. Og de spiser en svinesteg.
I denne fantasi er det et stort svin, og de flår kødet af det.
De drikker bægre med mjød.
Den middelalderlige drink. De smider penge og tænder tv'et.
De ser mig tale om køn i Skønheden og Udyret…
"Og lysestagen…"
Og de ser det og siger: "Åh gud. Venner. Vi tog fejl."
Det er min fantasi.
Så er de bare… Ved I hvad? Jeg vil have…
De skal vugge hinanden.
Jeg vil have, de holder om hinanden og vugger blidt.
Jeg vil have, de er forældre for dem selv.
Bare lidt… Sådan.
For jeg forstår det også godt. Det er svært at lære et nyt sprog.
Men er det?
Omicron, ikke?
Det lærte vi ret hurtigt.
Men den joke, jeg altid hører. Det var en joke…
Den var gammel i 90'erne. Den er vendt stærkt tilbage i standup.
"Jeg identificerer mig som en kaktus eller som en
lygtepæl eller et livløst objekt."
Jeg er nonbinær, hvilket er under trans-identitetens flag.
Det køn, jeg fik tildelt ved fødslen, føles ikke sådan…
Men jeg vil ikke nødvendigvis identificere mig som nonbinær eller trans.
Det er jeg bare. Det ville være bizart at sige andet.
Det ville være vold mod mig selv.
Sådan ville det føles. Som den varme tomatsuppe
gange hundred, fuld af tomatsuppe.
Det er svært, fordi I bare må tro på, at jeg ved, hvem jeg er.
Det er svært at sige det til folk.
I skal bare tage mit ord for det. Jeg er sikker på det.
Jeg er måske ikke sikker på, at en Toyota Tercel kan køre under en elg.
Meget usikker.
Men jeg ved det her.
Og I behøver ikke engang at forstå det.
Er I med? Jeg forstår ikke wi-fi. Hvordan virker det? Hvad er det?
Men jeg ved, det er ægte og findes iblandt os.
Jeg accepterer, at den er der.
Jeg ligger ikke søvnløs over det.
Jeg blev opereret foroven i december sidste år,
og jeg har taget en lav dosis testosteron i det sidste år.
Og det har været mit livs bedste år.
Og jeg er 35 år. Det har været mit livs bedste år.
Tak.
Det underlige er, at jeg ikke er så glad.
Jeg hopper ikke rundt. Det er bare fraværet af pinsel.
Ikke andet. Og det er en lav barre…
Hvordan kan vi nægte nogen det? Fraværet af pinsel, ja.
Det bliver titlen på mit album.
Og jeg er bare så taknemmelig for at have ord for det nu.
Da jeg voksede op, havde jeg ikke det sprog.
Jeg har altid haft det sådan. Jeg husker…
I ved, når man er fire, fem år, og ens forældre taler om ens fødsel?
Jeg føler, at mine forældre…
Det lyder, som om de altid talte om min undfangelse og fødsel.
Vi havde også normale samtaler.
Men jeg husker, at far sagde: "Mor fik veer, og vi tog på hospitalet."
Han sagde: "Måske får du børn en dag." Jeg forestiller mig at have børn.
I min fantasi om at få børn var det aldrig mig, der fik børnene.
Det var en meget specifik fantasi, hvor jeg var en forretningsmand i 50'erne,
der traver rundt på gangen på hospitalet.
Meget ligesom i 101 Dalmatinere.
Sygeplejersken siger: "Det blev en dreng." Jeg siger: "Skål, d'herrer.
Det skal hedde Buster.
Send det ned i minerne."
Vi er næsten færdige.
Jeg vil fortælle en ting til. Jeg henter stativet.
Tænk, hvis jeg havde mistet det?
Så jeg føler… Og mange tak. I har været fantastiske.
Jeg føler, at vi har været igennem…
Mht. verdenssyn har vi været igennem pessimisme og optimisme.
Og jeg vil gerne ende positivt.
Jeg vil fortælle en buddhistiske lignelse, jeg elsker.
Det er… Hør nu efter.
Jeg elsker den historie.
Og så går jeg.
Den foregår i skoven. Vi er tilbage i skoven.
Og i denne lignelse bliver en mand jagtet,
forfulgt gennem skoven af noget, jeg vil kalde et udyr fra helvede.
Et meget skræmmende væsen med løvekæbe og en uhyrlig krop.
Dens natur er ren sult. Den vil fortære manden,
og den har jagtet ham i dagevis, og han har løbet.
Han begynder at blive udmattet.
På et tidspunkt må han bukke under.
Lige da han tror, han besvimer og udyret får ham,
ser han en stenbrønd midt i skoven, en lille, rund brønd.
"Jeg gemmer mig i brønden fra udyret."
Han hopper i. Udyret følger ikke efter ham. Det stopper…
Han falder nedad i brønden, og mens han falder,
mærker han vand sprøjte op på fødderne.
"Mærkeligt." Og han ser ned.
Og under ham, hvor han er på vej hen,
pisker vandet vildt,
og han indser… Hvad er der i bunden af brønden?
Endnu et udyr.
Ja. Det er en dobbelt udyr-situation.
Dårligt. Dårligt nyt. Udyr oppe, udyr nede.
Sådan. I sidste øjeblik ser han en gren, der vokser i siden af brønden. En krum en.
Han griber fat i den og bruger sine sidste kræfter
på at kante sig op på grenen.
Og hans muskler ryster. "Jeg klarede det." Der er et udyr der, og et under ham.
Og grenen knirker under hans vægt. Det er ikke en varig løsning.
På et tidspunkt vil grenen give efter. Og han sveder i den fold her.
Hvis man sveder i den fold, er man i knibe.
Og pludselig kigger han på enden af grenen og ser noget glinse for enden.
"Hvad er det?" Så han balancerer,
og han rækker ud med en finger til enden af grenen,
og han får det på sin finger. Det er gylden, glinsende saft.
Træets saft.
Han kommer det i munden og siger:
"Hvor dejligt."
Venner, det er positivt. Vent.
Det er det hele. Nej.
Hallo?
Tro mig, jeg synes, det er meget positivt.
I skal være med på det. Jeg har kaldt showet SAP.
I skal være med på det.
Det var ikke billigt.
Nej, men jeg synes, det er positivt, fordi det er…
Livet er måske en dobbelt udyr-situation.
Det er måske lige det, livet er. Ikke?
Men heldigvis er der så meget saft, og vi skal tage os tid til at nyde saften
og dyrke den, hvor vi kan.
Heldigvis er der en overflod af saft, synes jeg.
Alle vegne, hvis man ser godt efter.
Der er hunde.
Alle hunde i verden.
Et par gode jeans. De kan være saft.
The Beatles er saft for mig.
Venner. TV-serien Venner. Nej. At have venner.
Sex er godt. Sex med venner er ret godt.
At skræmme folk. Ja, hvis det er…
Jeg kan lide bål og at riste skumfiduser.
"Bennie and the Jets" af Elton John.
Kram og stjernekastere, julelys, alle de ting.
Det er ren saft.
Alle de ting kan være saft.
Det er måske sentimentalt,
men det her er saft for mig. Det her gør mig så glad.
Og det er saft for mig.
Jeg er så taknemmelig for, at I kom.
Mange tak.
Mange tak. Tusind tak.
Fuck.
Åh gud.
Græder du?
Ja, det var bare så trist.
Det skulle være sjovt.
-Nej, det skulle ej. -Jo, det skulle. Det hele.
Er det rigtigt?
Vi har forskellig humoristisk sans.
Nå, men tak for, at du lyttede.
Det var rart at få det sagt.
Nej, det er…
Det er mig. Jeg er mig.
Du er dig.
Det er skønt.
-Skal vi komme i gang? -Ja.
-Er du spændt? -Ja, jeg er lidt nervøs og spændt.
Det er normalt. Den er tung. Buchanans fik meget post i år.
-Er de populære? -Du vil elske det.
-Okay. -Skovle?
Ja.
-Jeg er glad for, du kom. -Også mig.
Tænk, at det skulle være sjovt.
-Ja… -Det er vildt.
Noget af det var vel intenst.
Ja. Lad os lave et lille hul her.
Sådan. Grav der. Du vil elske det her, Mae.
-Ja. -Over skulderen?
-Ja, klar. -En, to, tre. Ja!
-Føles det godt? -Ja.
Ja, tag noget post.
Hvad plejer du…? Er det fint?
Tekster af: Pernille G. Levine