Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mae Martin: SAP
- Kruci! Mamma mia, Mae! - Promiň.
No nic.
- Marshmallow? - Ne, díky.
- Gumičku? - Jo, tu si vezmu.
- Dobře. - Díky.
Čas na vyprávění.
- Tak já se hezky usadím. - Dobře.
Mae, já ho mám zrovna novej.
Doufám, že máš zazálohované fotky ze svatby.
- Můžeš mě uvést? - Dobře.
- A začneš „A nyní“? - „A nyní“? Dobře, jasně.
Díky.
A nyní vás poprosím, abyste svým potleskem
přivítali na pódiu dnešní účinkující, jedinou a neopakovatelnou
Mae Martin!
Dobrý den!
Jak se máme?
Ahoj.
Čau.
Ráda vás vidím.
Panebože. To je bomba.
Díky moc, že jste přišli.
Co… Tak jo.
Mám toho tolik na srdci, opravdu.
Jak se všichni jmenujete? Začneme třeba tím.
Až řeknu tři, řeknete všichni svoje jméno. Můžeme? Raz, dva, tři.
Ahoj, já jsem Mae.
Mám obrovskou radost, že jsem v Kanadě. Já opravdu…
Jsem totiž původem z Kanady.
Ale posledních 12 let žiju v Anglii.
Bydlím v Londýně. Takže zním trochu jako debil.
Mám nepatrný…
přízvuk jako Madonna. A snažím se s tím bojovat.
Moc se omlouvám.
Ale můj táta je Brit. Opravdu typický Brit.
On je… Můj táta je něco jako mystický britský gentleman.
Je to magický člověk.
Vyzná se v měsíčních fázích. Je to měsíční muž. A taky…
Zná všechny ptáky, které má na zahradě,
a ke každému ptákovi má zvláštní vztah.
A celé moje dětství bylo dost mystické.
Nejlepší příklad, co mě napadá…
Když mi bylo asi osm let,
táta vezl mě a mého bratra na trénink karate.
A byla to typicky kanadská scéna.
Bylo asi tak pět odpoledne, slunce už zapadalo.
Sněží, jsme na dálnici. Jedeme do karatistického dódžó.
Sedíme s bratrem vzadu. Mně je osm, bratrovi 12.
Já měl zelený pás v karate, můj bratr měl žlutý.
Takže byl o čtyři roky starší, o dva pásy níž.
Což je irelevantní, ale jen na to upozorňuju.
Takže jedeme po dálnici, když tu náhle
můj táta v panice prudce zabočí ke krajnici.
Pneumatiky pískají, lidi troubí.
Nebezpečný manévr. Táta zastaví a celý otřesený povídá:
„Je mi líto, děti, ale musíme vystoupit.”
A my na to? „Cože?“ A vystupujeme z toho auta.
Stojíme ve sněhu u krajnice.
Můj 12letý bratr se hrozně stydí, protože má na sobě kimono.
a lidi, co jezdí kolem,
si říkají: „On má žlutý pásek?
Tak moment. Vypadá starší.
Vrátíme se tam. Sledujte to.”
A my se ptáme: „Co se děje?“ A táta říká:
„Právě jsem viděl skrz přední sklo novoluní.”
Takže on viděl skrz čelní sklo srpek nového měsíce,
museli jsme zastavit, vystoupit
a on nás donutil třikrát se poklonit měsíci.
Museli jsme provést celý rituál.
Museli jsme říct: „Dobrý večer, paní Luno.”
Bylo to mystické. Je to měsíční muž. Měsíc ho opravdu bere.
Nedávno jsem byla na návštěvě doma.
Byl to dům, kde jsem vyrůstala,
a naši ho měli dávno předtím, než jsem se narodila.
Sedíme v kuchyni s mámou a tátou
a táta povídá: „Sraz v mojí v pracovně za soumraku.”
A já na to: „Ale já…“ A ptám se mámy:
„V kolik nastává soumrak?”
A máma na to: „Já nevím.”
Takže jdu do tátovy pracovny, což je
místnost využívaná v průběhu let k různým účelům.
Táta tam sedí se sklenkou vína a dívá se z okna.
Chtěl mi ukázat, že na stromě na sousedovic dvoře
žije mývalí rodinka.
A ti mývalové každý večer za soumraku vylézali a on je všechny osobně znal.
Takže tam stojíme a čekáme na ty mývaly
a on najednou zasněně říká:
„Víš, že jsme tě počali v téhle místnosti?”
A já na to: „Aha.”
A nechci ho přerušovat, když je tak naměkko, takže…
Povídám? „Ty si pamatuješ konkrétní noc, kdy jste mě počali?”
A on řekl věc, která mi od té doby upřímně řečeno…
nedá spát. Řekl totiž:
„Ovšemže si to pamatuju. Pamatuju si to velice dobře.”
A řekl tohle:
„Měsíc svítil dovnitř přes pozadí tvé matky.“
Přes pozadí…
Mám pocit, že vám to úplně nedochází.
Dozvěděl jsem se, v jaké poloze mě počali.
Zděsila jsem se.
Nikdo nechce být počatý zezadu.
Je to strašně bezútěšné.
Chcete, aby vás rodiče počali tváří v tvář.
Aby tam byl oční kontakt.
Aby v okamžiku ejakulace zaznělo:
„Je to vědomá volba.
Tvoříme nový život.”
A ne: „Kousni do polštáře!” Hrozná představa.
Bezútěšná. Je to…
Mění to moje vnímání sebe sama.
Jsem dítě počaté zezadu.
Vlastně to dává logiku.
Leccos to vysvětluje.
Ovlivnilo to moje držení těla. Chodím trochu…
Chodím trochu přihrbeně.
Mám pocit, že poznám i další zezadu počaté děti,
když jsem venku, a to na 100 %.
Když třeba nastupuju do metra a je tam…
Někdo kouří v metru a já si říkám: „No jasně.”
Nebo když barman v baru říká:
„Někdo vám poslal drink.” Rozhlédnu se a vidím…
Další zezadu počaté dítě.
Dneska jich tu taky pár je. Vidím nás. Je nás několik.
Pokaždé, když jedu domů na návštěvu, se něco takového stane.
Něco, co vykolejí mé chápání reality.
Naši mají například jednu anekdotu.
Je to historka, kterou vykládají celý život.
Jednou za rok si dají pár drinků a vyprávějí tuhle historku při večeři.
A já z toho vždycky šílím,
protože si říkám: „To nemůže být pravda.”
Takže proč mi to děláte? Co to má být?
Mě i bráchu to vždycky vytočí.
Řeknu vám tu historku a posoudíte sami,
jestli vám připadá pravdivá. Ano?
Dobře, takže naši se dušují,
že když jim táhlo na třicet a projížděli severním Ontariem
po klikaté lesní cestě,
tak projeli pod losem.
Dušují se, že je to pravda.
Dušují se.
Moje máma tvrdí, že jeli po té klikaté cestě,
ten los stál napříč přes cestu
a oni mu projeli pod břichem.
Úplně z toho šílím.
Říkám: „O čem to mluvíš?”
To je… Takže to je…
A ona ještě napodobí zvuk toho, jak se ten los srstí na břiše
jemně otře o střechu auta.
Nějak takhle.
Umíte si to představit?
Připadám si jak blázen. Připadám si jako cvok.
A bráchu to taky rozlítí.
Takže když jsem je navštívila naposledy,
řekli jsme si: „Musíme tomu přijít na kloub.”
Musíme zjistit, jestli je to možné.
Takže jsme si to prověřili a zjistili jsme si výšku Toyoty Tercel.
To bylo to auto, kterým jeli.
Takže známe výšku střechy auta.
Vygooglili jsme si toho největšího losa všech dob.
A bylo to vážně k vzteku, protože…
se to mohlo jen taktak stát.
Mohlo se to jen taktak stát.
Kdyby náhodou narazili na toho největšího losa všech dob,
je to asi možné.
Úplně z toho šílím.
Zakřičte, jestli je to podle vás pravda.
Vážně?
Zakřičte, jestli je to podle vás blbost.
Vidíte?
Já fakt nevím.
Myslím, že to vypovídá o vašem pohledu na svět.
Jestli věříte v toho losa, jste srdcem mladí.
Uchovali jste si špetku dětského nadšení…
ze života.
A pokud v toho losa nevěříte… Já vím, máme za sebou pár krušných let.
Bylo to krušné, že ano? Panebože.
Fakt jo. Musíme se z toho za každou cenu nějak vyhrabat.
Dělejte cokoliv, co vám udělá dobře.
Můj otec mi nedávno poslal novinový článek.
Poslal mi novinový článek a řekl: „Možná se ti to bude líbit.
Možná se v tom najdeš.” Přesně tahle slova použil.
„Možná se v tom najdeš.”
Tohle je ten příběh, na který neustále myslím.
A teď vám ho řeknu.
Stalo se to v Nizozemsku.
V jednom nizozemském městečku,
kde si jedna rodina všimla, že jim nechodí žádná pošta.
Říkali si: „Už dlouho jsme nedostali žádnou poštu.”
Uplynulo několik týdnů.
Říkali si: „Nechodí nám už ani složenky
nebo letáky. To je opravdu zvláštní.”
Šli za sousedy a ptali se jich: „Dostáváte poštu?“
A sousedi na to: „Ne, je to záhada. Už to trvá dlouho.”
Takže jeli na poštu a promluvili si s vedoucím.
S vedoucím pošty.
Chápete, s vedoucím pošty.
Kterého musíte porazit,
když chcete do 10. levelu.
Ostrej týpek…
A říkají mu: „Nechodí nám žádná pošta.”
A on říká: „Mrknu se na to.”
Jde za tím pošťákem, který má ten rajón na starosti.
Nevzpomínám si na jeho jméno, tak mu budeme říkat Gary.
A povídá mu: „Gary, tihle lidé tvrdí, že nedostávají žádnou poštu.
Co se děje?”
A Gary je hned podivně defenzivní.
Říká: „Nevím, co na to říct. Já jen doručuju poštu.
Jestli ji nedostávají, asi jim nikdo nepíše. Je mi líto.“
A oni na to: „Dobře.“
A ten vedoucí povídá: „Dobře, Gary.“
Ale potají se zeptá jeho kolegů: „Co je to s Garym?
Gary se chová fakt divně.”
Rozhodnou se, že budou Garyho sledovat a přijdou tomu na kloub.
Takže nazítří
přijde Gary do práce, a hned první varovný praporek.
Vyzvedne si zásilky a nastoupí do svého auta.
Ne do poštovního vozu.
A vyjede ven z města.
Takže si řeknou: „A kurva“. A jedou za ním.
A on zajede do lesa někde v Nizozemsku.
Sledují ho z odstupu.
Sledujou ho, jak parkuje. Zaparkují. Dál ho sledují.
Vidí ho vystupovat z auta.
Má s sebou pytel s poštou. Jde do lesa. Je pryč 45 minut.
Vrátí se bez pytle.
Nasedne do auta a odjede.
Takže tam jdou po něm. Do toho lesa.
Představte si to. Ten pohled, který se jim naskytne.
Překrásné sluneční paprsky prosvítající listím.
Mlha stoupající z mechu.
Taky je tam osamělý los. Obrovský los v pozadí.
Jen se tak tyčí nad stromy.
A kam až oko dohlédne,
tam vidí stovky hromádek čerstvě zryté zeminy.
Úhledné řádky, které se táhnou skrz celý les.
Takže oni tu hlínu odhrnou.
Gary zakopával poštu.
Dělal to bezpočet let.
Evidentně se to dělo už dlouho a teď to ještě nabralo obrátky.
Řeknou si: „Kurva.“
Další den v práci ho osloví.
Vlídně.
Řeknou mu: „Čau, Gary.
Všimli jsme si, že zakopáváš poštu.
Jen jsme se chtěli zeptat… Proč to děláš?”
A v tom novinovém článku přímo citovali odpověď toho pošťáka
na otázku: „Proč zakopáváš poštu?”
Tohle jim na to řekl. Řekl:
„Udělal jsem to jednou a byl to fajn pocit.
A od té doby to prostě dělám.“
Já ho miluju.
Je to můj hrdina, já…
Přátelé, Gary šel do vězení.
Šel na osm měsíců do vězení. Jo.
Nemůžete ojebávat poštu, to je federální zločin.
Šel do basy. Chtěl jsem mu napsat
dopis do vězení, ale nechtěl jsem ho stresovat.
Aby ho nenapadlo: „Musím to zakopat!”
Ale vážně, poprvé v životě jsem měla pocit, že mě můj otec chápe.
To je…
Je to fuška. Snažím se vrátit do života
a znovu pocítit to nadšení z předpandemického života.
Především mám problém cítit to nadšení v milostném životě.
Nevím, jestli jste na tom někdo stejně.
Randění po pandemii…
Protože mně je 35, takže…
Ve dvaceti byla všechno ohromná romantika.
Posedlost hledáním pravé lásky.
Naši se spolu mají moc rádi a to byl můj vzor.
Někdo řekl: „Máš čas?” A já na to: „Taky tě miluju.”
To je…
A já…
A chci s tebou chodit.
Kam chceš chodit?
A teď jsem tak trochu… Já nevím.
Loni v létě jsem chodila s mužem, s milým mužem, věřte nevěřte.
Počkat, tím nemyslím, že…
Ne že by bylo k nevíře, že muži umějí být milí.
Ovšemže umějí.
Ale že je k nevíře, že já…
Takže jsme spolu půl roku chodili, já a ten týpek a…
Bylo to moc hezké, ale mně je 35 a jemu bylo 36.
V téhle fázi jsme už za sebou oba měli vážné vztahy.
Chápete? Už nikdy nebudeme jeden pro druhého ten hlavní ex.
Už nikdy se nebudeme vzájemně pořádně traumatizovat, takže…
Co z toho?
A…
Jednou jsme spolu byli v posteli a jen jsme tak kecali.
Byl to bezstarostný pokec. Nesnažil se vést vážný hovor.
Ale řekl: „Kdybychom měli děti, jak bychom je pojmenovali?“
A já říkám: „No já…”
Já nevím.
Tutéž konverzaci jsem vedla už s tolika lidmi před ním.
Takže říkám: „Já nevím.
Nech mě se projít hřbitovem mrtvých hypotetických dětí
a přidat k nim další hypotetické děti.”
Procházím kolem těch duchů a říkám: „Hele!
Tady jsou Olive a Basil, dvojčátka.“
Stojí tam a říkají: „Tys na nás zapomněla.”
A já na to: „Jděte do hajzlu!“
A tamhle je malá Clementine, tu jsem dala do soukromé školy.
Má hlavu probodnutou klarinetem.
„Pojď si se mnou hrát.“ A já povídám: „Ne.”
A konečně jsem našla ty nové hypotetické děti
a říkám: „Už mi nezbyla žádná tvůrčí energie,
abych ty děti pojmenovala. Nemůžou se obě jmenovat Ian?”
Věděli jste to? Je to pravda.
V roce 2018 se nenarodili žádní Ianové. Žádní…
Je to pravda. V roce 2018 nedostal na planetě Zemi rodný list
ani jeden nový Ian. To je fakt.
A jestli se na tuhle show díváte
a nelíbí se vám, aspoň tohle si z ní odneste.
Počkat, takže vy víte, co myslím tím „hlavní ex?”
Všichni máte nějaké svoje ex.
Ano. Jasně.
„Ano, to známe.”
Máte normální ex a pak máte svoje hlavní ex.
Když dospějete na určitou stránku příběhu svého života… Ne.
Opravdu mám pocit, že v jistém věku se musíte smířit s tím,
že kdykoliv až do konce svého života
uslyšíte jistá jména, všechny vaše orgány se roztečou.
A vypadnou vám z vagíny.
Nebo za zadku, pokud nemáte…
A musíte s sebou nosit igelitku pro případ, že budete muset posbírat své…
To je nechutný.
Mám několik hlavních ex, ale jedna z nich…
Chci vám to vyprávět celé.
S touhle ex jsem měla opravdu intenzivní vztah, asi čtyři roky.
A byl to tajný vztah,
protože to byl její první neheterosexuální vztah.
Říkala: „Nesmíme to nikomu říct.” A žily jsme spolu.
Bylo to na nervy. A ona se rozešla se mnou,
což se nesmí.
A já myslela, že jsem to řekla jasně.
Byl to dlouhý, protahovaný rozchod.
Nicméně ten příběh se odehrává v době,
kdy jsem ji rok a půl neviděla a měla s ní nulový kontakt.
Byla jsem v Londýně, měla jsem představení a ten večer jsem se cítila dobře.
Rozumíte? Měla jsem nový účes.
Byla jsem čerstvě ostříhaná, znáte ten pocit.
Měla jsem nažehlené černé tričko a…
Nažehlenější než tohle. Omlouvám se.
Tohle je… pomačkané.
Pomačkané na cimprcampr.
Pamatujete si Rumplcimprcampra?
Kam se poděl? Dřív ho bývalo všude plno.
Jako děti jsme o něm mluvívali.
Rumplcimprcampr sem, Rumplcimprcampr tam…
Teď už o něm vůbec není slyšet.
Já to chápu.
Je těžké zůstat v povědomí.
A on upadl v zapomnění.
Každopádně jsem se toho večera cítila dobře a vyžehleně.
Byla jsem pěkně ostříhaná a…
A taky tam se mnou byl můj nejlepší kamarád Joe.
Byl v publiku na mém představení.
Joea mám v publiku ráda, protože nešetří smíchem.
Je to skutečný anděl, můj nejlepší kámoš.
Odehrála jsem představení, šlo to dobře.
Po představení jdu do šatny a ze šatny pak za Joem.
A říkám mu: „Kámo, dobrý, ne?”
Ale on je celý zelený.
Z tváře se mu vytratila barva a říká:
„Ona je tady.”
A já na to: „Kurva.“
Okamžitě vím, koho má na mysli, takže říkám: „Dobře.”
A on říká: „Je nahoře.
Neví, že jsi tady. Jen zašla do baru na skleničku
s našimi společnými přáteli.”
A povídá: „Vypaříme se zadem.
Uděláme si zábavnej večer. Půjdeme do jiného baru.”
Zamyslela jsem se nad tím.
A pak jsem si řekla: „Ne.
Nechci mít zábavnej večer.“
A povídám: „Jdeme nahoru.”
Jdeme nahoru, cítím se sebevědomě. A ona je tam s našimi přáteli a…
Měli byste ze mě radost. Šla jsem tam ledově klidná.
Co to znamená?
Že jsem šla takhle?
Ne, šla jsem tam plná sebevědomí.
A taky spoléhám na moment překvapení. Ona neví, že tam jsem.
Myslím, že mi to bude hrát do karet. Povídám: „Čau.“
Naši společní přátelé vědí,
jak zlý ten rozchod byl, takže když mě vidí přicházet…
Říkám: „Čau, jak je?”
A ona: „Panebože, ahoj.” Stoupne si. Obejmeme se.
Bylo to moc hezké. Říkám: „Ráda tě vidím.
Prý jsi dostala tu roli, to je super.”
A ona: „Jo. Taky ke všemu gratuluju.“ A já: „Jo, super.”
Jde to dobře a pak mě najednou napadne,
že ten rozhovor musím ukončit já. Ne?
Abych si udržela kontrolu nad celou situací.
Takže jsme si chvíli povídali a pak říkám: „Ráda jsem tě viděla.”
A ona říká: „Neposadíš se?”
A já na to: „Ne, ještě pokecám s kámoši na baru,
ale ráda jsem tě viděla.” Znovu se obejmeme, ona si sedne.
Jdu k baru a ona na mě pořád vrhá pohledy přes rameno,
jak k tomu k baru jdu.
A jak tak jdu k tomu baru, najednou mi dojde:
„Jací kámoši na baru?”
Na baru žádní kámoši nejsou.
Joe se posadil k jejímu stolu.
Je to had.
Je to pro mě mrtvej muž.
Panikařím, protože se pořád dívá.
A já jdu k tomu baru.
Díkybohu, na poslední chvíli uvidím tři holky, co byly na mém představení.
Seděly tam v první řadě.
Takže se blížím se k baru.
A jedna z nich naštěstí řekne: „Skvělý představení.”
A já myslím…
Myslím, že to, co od té výměny chtěla,
co od té výměny očekávala, bylo něco jako:
„Skvělý představení.” „Fajn, díky za návštěvu.“
Ale to, čeho se dočkala, bylo hodně intenzivní.
Povídám: „Ahoj, jak se jmenujete a co děláte?”
Byla jsem hodně kontaktní. Podivně kontaktní.
Objala jsem je kolem ramen, položila jim hlavu na rameno.
A ony na to: „Aha, dobře.” Rozproudí se řeč.
Pak jsme si zaplaťpánbůh začaly povídat, jde to dobře, rozumíme si.
Takže krize zažehnána.
Ptají se: „Něco k pití?” A já: „Jo!” Takže popíjíme,
a najednou cítím poklepání na rameni, rozhlédnu se a je to moje hlavní ex.
Tentokrát využívá moment překvapení ona, protože jsem to nečekala.
Povídá: „Promiň, že ruším, chci se jen rozloučit, protože odcházím.”
A já na to: „Jo.” A obejmeme se.
A řekla něco příšerného, jako…
„Naše cesty se jednoho dne určitě zkříží.” Chápete?
Něco takového.
Všechny moje orgány se roztečou. Vytahuju igelitku.
Obejmeme se a ona odchází.
Ještě se tam s někým loučí
a já se obrátím ke svým „kámoškám”
a najedou mě asi přemohly emoce.
A stavidla se otevřou
a já začnu vzlykat.
Zkroutí se mi obličej, roztřesou ramena…
Úplně se sesypu.
Ptají se mě: „Proboha, jste v pořádku?” A já říkám:
„Smějte se!”
Chovala jsem se jako psychopat.
Řvu na ně: „Smějte se, kurva!”
A ony tedy…
Ta historka nemá pointu, je to jen taková…
skica, řekněme.
Která ilustruje, jaké velké emoce se mnou cloumají.
Mám spoustu pocitů. Máte taky hodně pocitů?
Je to fakt vyčerpávající.
Jsem až po okraj plná pocitů.
Vždycky si představuju…
Campbellovu rajčatovou polévku.
Rozumíte?
Rajčatovou polévku. Jsem plná až okraj.
Jsem plná až po temeno a snažím se to v sobě dusit.
Snažím se, aby mi to nešplíchalo ze všech otvorů,
zatímco se protloukám životem. Takový pocit mám ze svých pocitů.
A stačí, aby jeden člověk řekl: „Jak se máš?“ A hned mi to…
Vystřelí mi to do ucha.
A ten člověk řekne: „Krucinál!” A já: „Pardon.
To s tebou nesouvisí.”
Ne, jsem v pohodě. Mám psychoterapeuta.
Jo.
Jo, doporučuju. Opravdu.
Pokud si hodláte stěžovat tak moc jako já,
bohužel ho taky potřebujete.
Jo.
Mám pocit, že mi přátelé začali říkat:
„Za to, co očekáváš od nás, bys měla někomu platit.”
A já na to: „Aha, dobře.”
Našla jsem si jednoho chytrého terapeuta. Konzultovali jsme přes Zoom.
Řekl mi něco zajímavého: „Nezapomínejte, že vy nejste ten pocit.
Jistě se cítíte být tím pocitem pohlcená, vy ale nejste ten pocit.“
Řekl: „Ve vašem nitru a v nitru nás všech je nehybné, neutrální, věčné já.
Takže sice prožíváte pocity, ale nejste jimi pohlcena.”
A ještě: „Není dobré se s nějakým pocitem ztotožňovat.
Například: ‚Jsem nervózní.’” Řekl: „Nenechte se tím pocitem pohltit.
Jen se zájmem pozorujte pocity, které k vám přicházejí.“
Už jste to někdy slyšeli? Očividně je to…
Myslím, že si máte říct: „Aha.
Právě zažívám…
vztek.
Jak zajímavé.
Jak zajímavé.“
Zažila jsem velice zvláštní věc.
Během pandemie, kterou jsem celou strávila v Londýně.
Byla jsem pořád jen ve svém bytě v Londýně, pořád pršelo… několik let.
A všimla jsem si, jak ve mně bublá nečekaný pocit, kdy jsem si říkala:
„Proč se cítím trapně?”
Probouzela jsem se s pocitem trapnosti.
A samozřejmě jsem trávila spoustu času ve svém bytě.
V obýváku. A hlavně v ložnici.
A napadlo mě: „V tom to možná je.”
Vydržte, prosím.
Nemyslíte, že je trochu trapné, že jsme dospělí,
a pořád máme svoje pokoje?
Ne, počkejte!
Že říkáme: „Tohle je můj pokoj.
Tohle je můj pokoj.
Nechoď do mého pokoje.”
Je to trapné. „Musím si uklidit pokoj.“
Prosím. Samozřejmě uznávám a chápu, že potřebujeme pokoje.
Potřebujete čtyři zdi, mezi které můžete večer co večer složit hlavu.
Ale to, co mi na tom připadá tak trapné,
je to, jak si svoje pokoje zdobíme, aby vyjadřovaly naši individualitu.
A říkáme si: „Já jsem já.” Ne?
„Ve svém pokoji jsem sama sebou.“
Je to hrozně trapné.
„Mám lampu z himalájské soli.
Ano, mám, a jsem sama sebou.“
„Mám na zdi svoji fotku a…”
A když dočtete knihu, tak se jí nezbavíte.
Řeknete: „Dám si ji na poličku.
Dám na odiv svoji osobnost, aby byla všem na očích.
Nikdo jiný není já.“
A pak mě napadlo… Dobře, tohle je trochu abstraktní,
ale nemyslíte, že naše mozky jsou svým způsobem
jako naše pokoje,
a my si svoje mozky zařizujeme nasbíranými zážitky,
abychom vybudovali to, co považujeme za svou identitu?
Nic jiného neděláme.
Jsme lovci zážitků, které zařazujeme na police v mozku,
abychom si řekli: „Já jsem já.”
A já si představuju, že každý náš nasbíraný zážitek
je jako sněžítko.
A chováme se jako paka:
„Jednou jsem viděla na letišti Antonia Banderase. Opravdu.
Já jsem já a nikdo jiný já není.“
A pak…
se veškerá interakce mezi lidmi omezuje jen na…
Všimla jsem si, že to vzniklo během pandemie. Veškerá interakce
se omezuje na to, že si na střídačku ukazujeme sněžítka.
Prostě se jen trapně střídáme.
A když vám někdo ukazuje svoje sněžítko,
snažíte se být dobrý posluchač.
Vypráví vám o párty, na které byli před pěti lety.
A vy říkáte: „Ano, a vy jste taky vy.
Ano, přesně tak, ano.
To je báječné, že jste taky sám sebou.“
Ale celou dobu vrháte pohledy na svoji poličku.
Stoprocentně, celou dobu. Říkáte: „Ano. No to ne. Ano.”
A čekáte na svou chvíli,
až budete moct říct: „A já mám taky…”
Děkuju.
To mě fakt baví. Víte co?
Říkala jsem si…
Já dost sleduju stand-up speciály.
Natočila ho i jedna moje kámoška
a zveřejnila upoutávku.
A já si řekla: „Kurva, to má dynamiku!”
Ona je na pódiu pořád v pohybu a…
Říkala jsem si: „Já se moc nehýbu, Já jsem spíš…
Ale co kdybych…
Chci mít taky dynamickou upoutávku.
Co kdybych prostě…”
V duchu vidím věci, které chci v upoutávce mít.
Jen jsem ještě nenapsala vtipy, které by se k těm pohybům hodily.
Řekla jsem si: „Budu jen dělat ty pohyby.”
A ty pak dám do té upoutávky. Něco takového…
Nebylo by to super? To by chtěli vidět všichni.
Možná bych měla mít stovku vycvičených psů.
Všichni by takhle přiskákali na pódium.
Přiskákali by na zadních nohách, ale bylo by to jen v upoutávce,
v samotném představení už ne.
Pocity. Mám spoustu pocitů.
Například vztek, zahanbení. To jsou některé z těch pocitů.
Další pocit, který mám…
Je v mém životě dominantní a myslím, že v tom nejsem sama.
Je to nostalgie. Jsem hodně nostalgická.
Chápete? Vím, že je to nepoužitelná
emoce, například…
Cítím nostalgii po předpandemické době. Neuměli jsme si jí vážit.
Cítím nostalgii po svém prepubertálním věku, upřímně řečeno.
Tam se to všechno zvrtlo.
Třeba…
A všichni kámoši říkají: „Stýská se ti po devadesátkách.”
Fakt originální.
„Stýská se ti po tom, jak měli naši rodiče všude gumičky?”
Vzpomínáte, jak všichni měli gumičky?
Byly třeba na úchytkách zásuvek.
Lidi měli celé koule gumiček. K čemu byly dobré?
Já teď žádné gumičky nemám.
„Stýská se ti po tom, jak měli všichni v koupelně velkou mušli?”
Říkám: „Jo, po tom se mi moc stýská.”
Jo.
A po snazším přístupu k potratům a po menším populismu.
Chápete? Jo.
Ale mám pocit, že jsem někdo,
kdo se nikdy nevyhrabal z puberty.
Má to několik důvodů.
Myslím, že mě puberta smetla jako kamion.
Zaprvé, jsem přesně ta demografická skupina,
u které se puberta kryla s nástupem internetu
a s popularizací internetu.
Mám ohromnou kliku. Měli jsme jen jeden…
Vzpomínám si, že ten jediný počítač
v naší třídě připojili na internet.
A přes noc dočista explodoval svět, všechno se změnilo, bylo to prostě…
Všichni jsme získali první e-mailové adresy.
Moje byla hot-mae-el@hotmail.com.
Díky.
Tehdy se dala ještě získat dobrá e-mailová adresa.
Ale svět najednou přes noc přestal být zvládnutelný.
Všechno, co jsem dřív potřebovala vědět, bylo v jedné sadě Encyclopedie Britannica
ve sklepě u našich.
Bylo to ohromně uklidňující. Bylo to konečné množství faktů.
To bylo všechno.
Ten pěkný tenký papír. Rozumíte?
Dalo se to zvládnout. Nebylo to…
A taky to byla objektivní pravda.
Nikdo nevydával soubory encyklopedií od ďáblova advokáta.
Víte, jak to myslím? Třeba: „Totiž…
Víš jistě, že hlavním městem Peru je Lima?“
A pak se to přes noc změnilo.
Byla to úplná posedlost. Kámoši na mě při obědě volali:
„Jdeme si ven hrát. Půjdeš s námi?”
A já na to: „Ne, na internetu je spousta práce.
Tolik se tam toho děje. Musím zkopírovat…
fotky Buffy, zabíječky upírů a vložit je…
do wordového dokumentu.
Pak ten dokument musím vytisknout.
Ten papír bude nasáklý inkoustem.
Úplně nacucaný inkoustem.
Musím ty fotky vystřihnout, bude to jako stříhat mokrý toaletní papír.
Pak si ty fotky musím nalepit do školního notýsku.
Mám prostě fůru práce.
A mám pocit, že od té doby jsem se nezastavila.
Jsem vyčerpaná.
A další důvod, proč si myslím, že mě puberta zasáhla tak tvrdě, byl…
Samozřejmě, klasické pubertální problémy.
Ale pak přišel internet a všechno, co to s sebou přináší.
A ve mně puberta také spustila divokou genderovou dysforii,
nepohodu.
- Rozumíte mi? - Jo.
Hrobové ticho.
Ale vážně, před pubertou
jsem byla rtuťovité androgynní dítě,
byl jsem sebevědomá, často jsem imitovala Ace Venturu.
A najednou vypukla puberta, začalo se mi měnit tělo,
bylo to hodně… A byly to devadesátky.
Byla to éra dívčích a chlapeckých skupin.
Byla to binarita podněcovaná populární hudbou.
A já jsem chodila do kompletně dívčí školy, takže…
Na mojí škole jste museli znát odpověď na všudypřítomnou otázku:
„Která ze Spice Girls jsi?”
A existovalo jen pět možných odpovědí.
Museli jste to vědět. Šli jste třeba po chodbě,
obstoupily vás holky a zeptaly se: „Která jsi?”
Protože organizovaly vystoupení na playback.
Potřebovaly to vědět, já to chápu. Potřebovali vědět,
kam do toho souhvězdí zapadáte vy.
Zeptaly se: „Která z nich jsi?“ A já: „Justin Timberlake, co já vím?”
„Nick Carter?”
Myslím, že i bez ohledu na to, jestli prožíváte genderový zmatek,
je puberta tak jako tak noční můra, připadáte si jako mimozemšťan.
A všechno, co na vás bylo cool, ztratí přes noc hodnotu.
Uměla jsem jeden takový trik.
Je to zvuk, který umím vyrobit rukou.
A přísahám, že to bývalo hodně populární.
Lidi to milovali, na večírcích jsem byla hvězda.
Já vám to předvedu.
Možná si to někdo z vás pamatuje. Tohle je ten zvuk.
Vzpomínáte si na to?
Přísahám, že jsem byla hvězda večírků.
Všichni to po mně chtěli. „Udělej ten zvuk.“
A já na to: „Dobře.“
Jednou jsem to udělala na školním shromáždění, ale to už bylo moc.
Bývalo to cool, ale najednou propukla puberta,
a já sedím na domácím mejdanu ve skříni
s 13letým poďobaným klukem v polokošili a dělám…
A on říká: „Děláš si prdel?
Já myslel, že mi to uděláš rukou.” A já říkám: „Ne.
Říkala jsem, že umím rukou udělat super věc.“
Nechal mě v té skříni samotnou. Sedím tam sama ve tmě a…
Opravdu smutný.
Tohle je fakt náročný věk. Je to opravdu…
Nemyslíte, že jediný způsob, jak ve třinácti flirtovat,
jediný přijatelný způsob, je zeptat se: „Jak velké máš ruce?”
To je… Nemyslíte? Pamatujete si to?
„Jak velké máš ruce?” Pořád si myslím, že je to skvělá cesta
k fyzickému kontaktu s někým, kdo se vám líbí.
Až na to, že jsem chodila do dívčí školy,
a chápala to trochu špatně. „Jo, já mám ruce jako lopaty.
A ty samozřejmě jako miminko.“
Chodila jsem po hřišti a říkala: „Víš, co se říká.
Velké ruce, obří stydké pysky.“
Ale…
Takže tohle všechno se dělo a myslím, že všichni
v pubertě svým způsobem…
Rozvine se u vás kritické myšlení a najednou
vás zasáhne tvrdá životní realita.
A myslím, že pokud se jakkoliv lišíte,
pokud dominantní narativ, který vám všichni prezentují,
neodpovídá tomu, co prožíváte…
Například co se týče pohlaví. Říkají vám: „Existují dvě,
ty jsi žena a takhle to prostě je.” A vy říkáte: „Dobře.”
Ale přitom prožíváte něco úplně jiného.
Pak máte jen dvě možnosti.
Buď můžete zpochybnit platnost sebe sama a svojí zkušenosti,
nebo můžete zpochybnit platnost všeho ostatního
a celého systému.
Jakmile začnete tahat za tuhle nit, jste v prdeli.
Monogamie?
Můžu mít na maturák dva partnery? Proč ne? Nechápu, proč ne.
A taky jsem měla pocit, že…
Já jsem začala dělat komediální výstupy, když mi bylo 13,
a zjistila jsem… Ujela jsem na drogách, na psychedelických drogách.
Což ještě znásobilo tu existenciální vlnu.
Měla jsem pocit, že odlepuju tapetu z reality
a vidím velice chatrné lešení, které všechno podpírá.
Říkám si: „Co to je?“
Najednou si uvědomíte, že vaši rodiče mají své chyby
a vaši učitelé jsou osamělí nebo co.
Říkala jsem si: „Paní Buchananová je osamělá.
Cítím velký tlak na to, abych se smála jejím vtipům. Jenomže…”
A vzpomínám si, jak jsem byla fakt vystresovaná z toho,
proč jako společnost nemluvíme víc o skutečnosti,
že filmy Mravenec Z a Život brouka
šly do kin ve stejném roce.
Určitě v tom mají prsty temné síly,
a my to prostě nebudeme řešit? Jako to mi fakt…
Jo.
Takže jo, byla jsem vystresovaná a…
A myslím, že drogy byl způsob jak uniknout z vlastního těla.
Cítila jsem se ve svém těle nepříjemně a tohle byly padací dveře.
Spadla jsem naplno do drog a nutno říct,
že jsem z těch psychedelických přešla na tvrdé.
Vykopli mě z domu. Nechala jsem školy.
A když to zkrátím, skončila jsem na odvykačce.
Když mi bylo 19, devět měsíců jsem docházela
na ambulantní léčbu.
Ambulantní léčebný program pro teenagery?
Objektivně špatný nápad.
Svým způsobem. Dáte dohromady partu teenagerů,
jejichž jediná společná láska jsou drogy.
Každý den ve tři odpoledne zazvonilo.
A řekli nám: „Běžte ven s novými kamarády.
Upalujte. Družte se v postranních uličkách.
Jediným způsobem, který znáte.”
Ale rozhodně mi to otevřelo oči. Byl to velký zlom.
V tom programu bylo dalších 12 dětí.
Najednou mi došlo: „A kurva.”
Tyhle děti měly opravdu těžké životy
a složité rodinné zázemí. A kdo jsem já?
Privilegovaný smrad ze střední třídy. Proti čemu se vlastně bouřím?
Ale potřebovala jsem tam být a prospělo mi to.
Chtěla jsem mezi ně zapadnout. Ostatní tam byli déle.
A byli už dobrá parta.
Dávali si vzájemně přezdívky.
Já nikdy přezdívku neměla, ale chtěla jsem tam zapadnout.
Takže jsem měla velkou radost, když jsem jednou po dvou měsících
vešla dovnitř a jeden z kluků povídá: „Čus, Vodo z vany, jak je?”
Říkám si: „Voda z vany?”
A všichni mi začali říkat Voda z vany.
Pak mi tak začala říkat i učitelka. Chytlo se to.
Učitelé: „Dobré ráno, Vodo z vany.“
Říkám si: „Co se to děje?“
Nechci přiznat, že nevím, proč mi tak říkají.
Tak říkám: „Všechno dobrý.”
Jo. A pak se konečně začnu v jejich společnosti cítit příjemně
a všichni se sblížíme.
Říkám: „Už několik měsíců se vás chci na něco zeptat.
Proč mi říkáte Voda z vany?”
A oni řekli: „Když jsi sem začala chodit, dali jsme řeč
a rozhodli jsme se, že vypadáš jako typ člověka, co pije vodu z vany.”
To je…
tak konkrétní.
Tak urážlivé.
A kreativní, ano.
Pít vodu z… Jako jo, už jsem se vody z vany napila.
Jasně.
Kdo ne?
Tedy, nemyslím takhle…
Nebo brčkem. Takhle…
Ale všichni jsme…
Všichni už jsme se z vany napili, ne?
Pamatujete si večerní koupání?
Pamatujete si to? Vzali jste někdy mokrou žínku…
Říkáte tomu taky žínka?
Jasně, Kanada.
Vzali jste někdy mokrou žínku,
položili si ji na obličej a dýchali skrz ni?
A najednou jste měli pocit, že si děláte waterboarding?
„To ne!”
A cucali jste někdy vodu ze žínky?
Že jo?
Krásně to skřípe. Parádní pocit.
Koupání.
Chápete, ne?
A nejvíc se mi stýská…
Už změním téma, ale jen rychle řeknu,
že se mi nejvíc stýská po tom,
jak někdo jednou denně řekne: „Alou do vany!”
To přece nemá chybu. Jako děti to asi úplně neoceníme,
ale představte si, že jste na špatném rande
a přijde číšník a řekne:
„Velice se omlouvám, že ruším, ale alou do vany.”
A vy odtud hned vystřelíte.
Mladí si svého mládí neváží.
Jo, takže…
Myslím, že důvod, proč pořád řeším svoje dospívání
a proč to neustále zpracovávám, je to, že se teď cítím jako úplně jiný člověk.
A přitom jsem měla trochu chaotické dospívání
a bylo to fakt temné a šílené.
Ale teď se cítím jako úplně jiný člověk.
Teď se vyhýbám riziku.
Jo.
Měli byste mě vidět na eskalátoru, je to šílený.
Držím se zábradlí jako klíště.
Jsem úplně…
A když mám vystoupit, říkám si: „Proboha.
Raz, dva, tři, teď.“
Čekám na svou chvíli.
Když nejsem připravená, jdu radši pozpátku.
Nějak takhle.
Jo.
Sice se teď cítím jinak,
ale občas pořád mám ten sebezničující pocit.
Ten stupňující se tlak.
Všichni někdy máme takové impulsy
a musíme najít zdravý způsob, jak se s těmi pocity vyrovnat.
Já často chodím do únikových místností.
Pořád unikám z nějaké místnosti.
Neustále.
Nedávno jsem byla na turné a turné bývá dost náročné.
Navíc jezdím sama. Většinou nemám předskokana
ani manažera, to je fuk.
Prostě cestuju sama.
Trávím dlouhé dny v různých městech ve Velké Británii.
A měla jsem představení v Edinburghu.
Byla jsem celý den sama v Edinburghu
a cítila jsem, jak ve mně roste napětí.
Rozumíte mi?
A právě jsem viděla Trainspotting, tak jsem si říkala,
že jsem v rizikové zóně.
Říkám si: „Co budu dělat?”
A na internetu jsem zjistila, že je otevřený edinburský žalář.
Je to něco jako program v londýnských žalářích,
zážitková hororová show,
kde vás straší herci ve viktoriánských kostýmech.
A procházíte ďábelským bludištěm. Říkala jsem si: „Super!“
Koupila jsem si VIP balíček, který je o dvacet babek dražší
a znamená to, že vás hned po příchodu vyfotí
před zeleným plátnem.
Pak za vás promítnou hřbitov
a dostanete klíčenku s…
Tehdy jsem si řekla: „Tohle by měl člověk absolvovat s přáteli.”
S přáteli nebo s blízkými.
Ale aspoň mám teď klíčenku s tou fotkou…
Takže…
jdu dolů se skupinkou cizích lidí
a máme si společně projít to hororové bludiště.
Jsou tam turisté a rodiny, je nás deset.
Chystáme se jít dovnitř a najednou vyjde chlap
oblečený jako viktoriánský řezník.
Je celý od krve a má velký řeznický nůž, obří plnovous,
je to Skot a říká: „Já jsem řezník!”
Ten přízvuk mi moc nejde.
Povídá: „Vítejte v edinburském žaláři,
kde vás zamordujeme.” A já povídám: „Jo!
Jo, já se modlím za smrt!“
A pak povídá: „Ale napřed pár bezpečnostních upozornění.
Pokud je někdo z vás těhotný nebo trpí epilepsii, ať do žaláře nechodí.”
Povídám: „Dobře.“ A pak ještě řekl:
„Nikdo z herců se vás během prohlídky nedotkne ani vás neuchopí.”
Říkám si: „To jsem ráda.”
Nikdo nechce, aby na něj v žaláři někdo makal,
takže super.
Takže se vydáme na tu prohlídku a je to fakt strašidelný.
Jako řeknu vám… Úplně jsem se třásla strachem.
Jsem tam s úplně cizími lidmi.
Najednou třeba zhasli všechna světla, až tam byla tma jako v pytli.
A když zase rozsvítili, před nosem vám stála ženská,
která dělala…
Fakt hrůza, ale nádherná.
A měli k tomu i takové vyprávění, ten řezník na začátku řekl:
„Setkáte se s legendárním kanibalem jménem Sawney Bean.”
Zná někdo Sawneyho Beana? Legendární kanibal, očividně a…
My na to: „Nechceme se s ním setkat. Máme strach.”
A on na to: „Ne, budete se mu líbit.”
Víme, že se něco chystá.
A dorazili jsme do pasáže, kde byl takový člun,
jsme v útrobách Edinburghu.
A je tam člun na kolejích a my do něj všichni nastoupili.
Ve tmě, kam míříme, slyšíme Sawneyho Beana, jak volá:
„Já jsem Sawney Bean!” A my: „Ne!”
A ten řezník povídá: „Teď jste tu sami. Já odcházím.”
A my: „Ne, počkejte, už vás máme rádi, potřebujeme vás!”
A on na to „naserte si“ a jde pryč.
Takže já a moje skupinka jsme teď sami v malém člunu.
Světla zhasnou a je tma jako v ranci.
Nevidíte si ani na špičku nosu, je tam tma,
je tam vlhko a zima.
A slyšíme: „Já jsem Sawney Bean.” Šílím strachy.
A najednou cítím na zádech ruce.
Šplhají mi po zádech
a omotávají se mi kolem krku.
A šílím strachy, protože si pamatuju,
že se nás nesmějí dotýkat. Ne?
Říkám si: „Co se to děje?“ Světla se rozsvítí, otočím se
a tam sedí žena středního věku, která je součástí naší skupinky.
A udělá tohle…
Bylo to…
šílený.
Byla tam se dvěma pubertálními dcerami,
které seděly každá z jedné strany. A říkají:
„Mami, co to do prdele děláš?”
A ona…
Pořád na ni myslím.
Je jako ten pošťák. Je to hrdinka.
Naše společná hrdinka.
Ale já taky dělám podobné věci, abych cítila, že jsem naživu a…
Snažím se být ostražitá vůči tomu, co se mi zrodí v mozku,
protože se hodně stydím za svoje dospívání.
Chovala jsem se hrozně. Bylo to sebedestruktivní chování a…
Zvláštní je… Měla jsem obrovský vztek.
Zvláštní je, že zhruba od roku 2016…
Vzpomínám, že když byl zvolen Trump, říkala jsem si: „Teď už nemůžeme popřít,
že svět je trochu vychýlený z osy.” Je trochu píčou ke zdi, ne?
Teď máme k dispozici tolik informací,
že je těžké popřít, že systém nefunguje pro všechny.
Například že miliardáři neplatí daně a tak dál.
Takže jsem si řekla: „Dobře, můj vztek byl oprávněný.”
Myslím, že spousta teenagerů cítí tohle spravedlivé rozhořčení.
Ale metoda mojí vzpoury stála za starou belu.
Bylo to hrozně sebezničující a sebestředné.
A ve finále i impotentní. Tohle tetování jsem si nechala udělat,
když mi bylo 16. „Ovesné vločky“.
„Ovesné vločky“. Dvakrát.
Vzpomínám, že jsem si tehdy říkala: „Jebu systém!”
Jako, cože?
A mám ho tam navždy.
Já…
Vzpomínám, že jsem měla pocit…
Měla jsem pocit, že svět je dům, který mi prodali,
když jsem byla moc mladá na to, abych podepsala hypotéku.
Dům, který mi prodal nějaký hodně pochybný makléř.
Takový trochu slizoun. Zezadu počatý realitní makléř.
„Tady to podškrábni.” A já: „Jasně.“
„Všechny tvé sny se splní.“ Podepíšu to a najednou jsem v tom domě.
Sepne vám kritické myšlení, probudíte se jako teenager v tom domě
a řeknete si: „Počkat.”
Moment, ten dům má shnilé základy,
dvorek je v plamenech, protože předchozí majitelé
topili jen fosilními palivy.
Takže moje reakce byla: „Zbourám ten dům buldozerem, ale zůstanu přitom uvnitř.”
A teď už si samozřejmě uvědomuju, že správné řešení by bylo
vynaložit aspoň minimální energii na opravu toho domu.
To je to, co musíme dělat.
To je snad to, o co se snažíme. Musíme, ne?
Vložit energii do toho, aby se v tom domě žilo líp.
Protože jinak to nejde.
Myslím, že to musíme vědomě dělat.
Jinak se to nestane.
A proto mám opravdu ráda…
Myslím, že generace Z je neuvěřitelná.
Nevěřte tomu, že jsou jen na TikToku. Jsou super.
Dělají spoustu věcí.
Protestují proti klimatické změně a boří rigidní představy o genderu.
Co jsem dělala já?
Plazila jsem se po ulici a škemrala: „Nemá někdo LSD?”
To vůbec nikomu neprospívalo.
A oni jsou super.
Chci o tom mluvit.
Chci chvíli mluvit o problematice genderu.
Takže…
Byla jsem ve Velké Británii a teď jsem v USA
a na obou místech teď panuje skutečná hysterie kolem genderu
a genderové identity.
A myslím, že to částečně vychází z mylné představy,
že to je nová móda generace Z. Nebo móda mileniálů.
Tahle tekutost v otázce genderu.
Ale kam až sahá lidská civilizace,
tam existovaly genderové variace.
Existují kultury, které uznávají třetí a čtvrté pohlaví.
Nejen uznávají, ale i uctívají.
Mě by mohli uctívat.
Mohli by mě uctívat.
To mě štve.
Protože místo toho říkám: „Na který záchod smím jít?”
A tahle rigidní genderová binarita je novodobý koloniální výstřelek.
Je to, jako bychom buldozerem srovnali se zemí všechny nuance
všech těch krásných věcí.
Vzpomínám si, že v roce 2018, když jsem žila v Británii,
Indie dekriminalizovala homosexualitu což bylo skvělé.
Všude velké oslavy, velké nadšení, ale bylo nesmírně frustrující,
že o tom britská média referovala strašně povýšeně.
„Už bylo načase, Indie.”
Protože sama Anglie postavila v Indii homosexualitu mimo zákon,
a to v roce 1896.
To je totální manipulace.
Je to jako podpálit někomu dům a pak mu říkat:
„To je fakt divný, jak dlouho ti trvá to uhasit.
To je fakt trapný.”
Jo. Díky.
Jo.
A otravné na tom je,
že já vlastně o genderu mluvit nechci,
protože je to předem prohrané.
Zvlášť pokud se vás to osobně týká
a záleží vám na tom, je těžké o tom debatovat.
Dojmete se, a už jste prohráli. Protože začnete…
Je to těžké, ale myslím, že bych o tom mluvit měla,
protože všichni ostatní komici…
Komici, co jsou multimilionáři, se ve svých stand-up výstupech
trefují do snadných terčů v době,
kdy jsou práva trans lidí oslabená
a jde to od desíti k pěti, a to prostě není…
Ne, ale mám pocit…
Máte z toho škodolibou radost, co?
Ne, dělám si srandu.
Najednou si říkám: „A kurva.”
Já ty výstupy sleduju, abych byla v obraze,
když mě v každém rozhovoru žádají, ať se k nim vyjádřím.
Ale věc, která se pořád opakuje,
je: „Gender je fakt.”
To byl takový refrén: „Gender je fakt.”
Pak švenkli na publikum, bylo nadšené. Jenomže…
Mám pocit, že tu trochu nosím dříví do lesa, ale…
Chci jen rychle říct… Samozřejmě, biologické pohlaví je skutečná věc.
Ale v jeho rámci existuje spousta variací, je to jako…
Z hlediska vědy to není tak binární, jak si myslíme. Existují intersexuální lidé,
hormonální variace, všechno možné.
Jistě, existenci biologického pohlaví nikdo nepopírá,
ale gender je mnohem efemérnější záležitost a souvisí víc s tím,
co máme tady a tady.
Je to především společenský konstrukt.
A je tekutější.
Když chci vysvětlit lidem rozdíl
mezi biologickým pohlavím a genderem,
představím si genderové spektrum.
Znáte film Kráska a zvíře?
Dobře.
Představte si, že na jednom konci genderového spektra je Gaston.
Pamatujete si ho? „Nikdo nebojuje jako…“
Je sexy.
Je to vzor extrémní maskulinity.
Na druhém konci spektra je Belle,
která má stockholmský syndrom.
Což je temné, ale…
Ale funguje jako vzor hodný následování,
protože umí číst.
Miluje knížky.
To se jí musí nechat.
A uprostřed spektra je pak svícen, že?
Tam je Lumière.
S Lumièrem se umím opravdu ztotožnit.
Lumièrovi rozumím.
A čím větší možnosti Lumièrovi dáme,
tím víc zábavy si Belle a Gaston užijí.
Lumière pořádá večírky. „Všechny vás zvu!“
Jo.
Mám takovou fantazii.
Mám takovou fantazii…
V hlavě to vidím úplně jasně.
Je tam Dave Chappelle, Ricky Gervais, Louise C.K.
Ještě tam přihoďte Joea Rogana. A jedí vepřovou pečeni.
V té fantazii mají obrovského vepře a rvou z něj maso.
A pijí poháry medoviny.
Toho středověkého nápoje. Házejí mincemi.
A pak zapnou televizi
a vidí můj skeč o genderu v Krásce a zvířeti,
kde předvádím svícen.
A dívají se na to a říkají: „Krucinál, chlapi, my…
My jsme se mýlili.“
A pak se… Je to jen moje fantazie.
A pak se prostě… Víte, co chci? Chci, aby…
Aby se vzájemně pohoupali.
Chci, aby se něžně chytli a jemně se houpali.
Aby si vzájemně dopřáli rodičovskou péči.
Jen se trochu…
Protože já to taky chápu. Chápu, že je těžké naučit se nový jazyk.
I když, je to tak těžké? Například…
Omicron, ne?
To jsme se naučili celkem rychle.
Ale je tu…
Jeden vtip, který pořád slýchám… Je to vtip…
Je to fór z 90. let.
A vrátil se ve velkém stylu na stand-up pódia.
„Já se identifikuju jako kaktus.” Nebo: „Já se identifikuju
jako kandelábr nebo jiný neživý objekt.” A to je…
Já jsem nebinární, což spadá pod hlavičku trans identity.
Prostě pohlaví, které mi byl přiděleno při narození, není pro mě úplně…
A…
Ale já se nechci nezbytně identifikovat jako nebinární nebo trans,
já to prostě jsem a tvrdit něco jiného by bylo bizarní.
Bylo by to jako páchat násilí sama na sobě.
Bylo by to jako ta horká rajčatová polévka
krát sto, rajčatová polévka až nad hlavu.
Je to ošidné, protože…
Musíte mi věřit, že vím, kdo jsem.
Těžko se to někomu vysvětluje.
Prostě mi musíte věřit.
Jsem si tím naprosto jistá a…
Možná si nejsem jistá, jestli se Toyota Tercel vejde pod losa.
Jsem velice nejistá.
Ale tohle opravdu vím.
A navíc tomu ani nemusíte rozumět.
Chápete?
Já taky nerozumím Wi-Fi. Jak to funguje? Co to je?
Ale vím, že je to skutečné. Že to mezi námi existuje.
A prostě to beru jako hotovou věc.
A rozhodně kvůli tomu netrpím nespavostí.
To fakt ne.
Jo.
Takže loni v prosinci jsem byla na operaci hrudníku
a celý rok beru nízké dávky testosteronu.
A byl to nejlepší rok v mém životě. Opravdu.
Je mi 35 let a tohle byl ten nejlepší rok mého života.
Díky.
A je…
Je zvláštní, že se netvářím extra šťastně.
Že tu neposkakuju radostí. Ale je to jen absence utrpení.
Nic víc to není.
A to je nízká laťka…
Kdo má právo tohle někomu upírat? Absenci utrpení?
To bude název mého alba.
Jo, dobře.
A taky cítím…
velký vděk za to, že teď už to umím vyjádřit.
Když jsem vyrůstala, tak jsem to neuměla.
Vždycky jsem se cítila takhle a vzpomínám si, že…
Znáte to, když je vám pět a rodiče vám vyprávějí o tom, jak jste se narodili?
Mám pocit, jako by naši…
Zní to, jako by pořád mluvili o mém početí a narození.
Přísahám, že jsme vedli i normální rozhovory.
Ale vzpomínám si, jak mi táta říkal:
„Když začala máma mít porodní bolesti, jeli jsme do nemocnice.”
A říkal mi, že jednou možná budu mít vlastní děti.
A já jsem si to představovala.
A v mojí představě jsem to nikdy nebyla já, kdo ty děti porodí.
Byla to velmi konkrétní představa, v které jsem byznysmen z padesátých let.
Rázuju po nemocničních chodbách.
Bylo to jako ze 101 dalmatinů.
A pak nějaká sestra řekne: „Je to kluk!”
A já řeknu: „Na zdraví, pánové.
Bude se jmenovat Buster.
Pošlete ho do dolů.“
Jo, už jsme skoro u konce.
Chci vám říct poslední věc. Dojdu si pro stojan.
Umíte si představit, že bych ho ztratila?
Takže mám pocit, že…
A mimochodem, děkuju moc. Byli jste opravdu úžasní.
Mám pocit, že jsme…
Co se týče pohledu na svět, prošli jsme pesimismem i optimismem.
A já chci skončit v pozitivním duchu.
Takže vám řeknu jedno své oblíbené buddhistické podobenství.
Bude to… Vydržte, prosím.
Tenhle příběh miluju.
A pak půjdu.
Odehrává se to v lese. Jsme zase zpátky v lese.
A v tomhle podobenství jednoho muže honí,
pronásleduje ho po lese cosi,
co se dá popsat jedině jako pekelná stvůra.
Jako opravdu děsivé stvoření
se lvími zuby a nestvůrným tělem.
Jeho jedinou motivací je hlad. Chce toho muže pozřít
a honí ho už několik dní a ten muž pořád prchá.
Začíná už být vyčerpaný.
Dříve či později té šelmě podlehne.
A když už si myslí, že omdlí a ta šelma ho dostihne,
tak uprostřed lesa uvidí studnu,
okrouhlou studnu.
Řekne si: „Schovám se tam před tou šelmou.”
Skočí dovnitř. Ta šelma za ním samozřejmě nejde.
Zastaví se u okraje a řve.
Muž si říká: „Bezva.” A jak padá do té studny,
cítí, jak mu na nohy stříká voda.
Říká si: „To je divný.” A podívá se dolů.
A pod ním, tam, kam padá,
se divoce vaří voda
a jemu dojde, co je na dně té studny.
Další šelma.
Jo. Je mezi dvěma šelmami.
Průšvih, fakt průšvih.
Šelma nahoře, šelma dole.
Takhle. A v poslední vteřině uvidí větev,
která vyrůstá ze stěny studny. Takovou drsnou…
Tak se jí chytí a z posledních sil
se na tu větev vyhoupne.
Třesou se mu svaly.
Říká si: „Jsem zachráněn.” Šelma nahoře, šelma dole.
A ta větev pod jeho vahou křupe,
takže tohle není trvalé řešení.
Ta větev dříve či později povolí.
A on se potí tady v tom záhybu, chápete?
Když se začnete potit tam, jste v bryndě.
A najednou se podívá na konec té větve a na jejím konci
uvidí něco třpytivého.
Říká si: „Co je to?“ Takže chytne balanc
a jedním prstem sáhne na konec té větve
a nabere to na prst. Je to zlatá, blyštivá míza.
Stromová míza.
A on si ji dá do pusy a řekne:
„To je dobrota.”
To je přece pozitivní konec, ne?
To je… To je všechno.
Haló?
Dobře.
Podle mě je to hodně pozitivní konec.
Nenechte mě v tom. Prosím. To představení se jmenuje MÍZA.
Nesmíte mě v tom nechat.
Tohle fakt nebylo levný.
Ale podle mě je to vážně pozitivní, protože poslouchejte.
Život je možná bezvýchodná situace mezi dvěma šelmami.
Nic víc život možná není. Svým způsobem to tak je, nemyslíte?
Ale naštěstí je tu i spousta mízy
a my musíme věnovat čas tomu, abychom si tu mízu vychutnali
a pěstovali ji, kde to jde.
A naštěstí je tu hojnost mízy, myslím.
Všude, kam se podíváte, když se soustředíte.
Jsou tu třeba psi.
Každý pes na téhle planetě.
Nebo džíny, co vám padnou. To může být míza.
Beatles jsou pro mě míza.
Vaši přátelé. Ten seriál Přátelé. Ne, skuteční přátele.
Sex je fajn. Sex s přáteli je celkem fajn.
Strašení lidí… Jo, jestli vás to…
Já mám ráda táboráky, opékání marshmallows,
písničku Bennie and the Jets od Eltona Johna.
Jo, objetí a prskavky, vánoční světýlka, tohle všechno.
Čirá míza.
Tohle všechno může být míza.
Tohle bude možná znít lacině.
Ale tohle je pro mě skutečná míza. Dělá mi to velkou radost.
A je to pro mě míza.
A jsem vám moc vděčná, že jste přišli.
Moc vám děkuju.
Moc vám děkuju. Díky moc.
Do prdele.
Panebože!
Počkej. Ty brečíš?
Jo, to bylo tak smutné.
Mělo to být vtipné.
- Ale nebylo. - Jo, bylo. Celé představení.
Vážně?
Asi máme oba jiný smysl pro humor.
Stejně dík, že sis to poslechl.
Je fajn to ze sebe všechno dostat.
Ne, to jsem…
To jsem já. Já jsem já.
Ty jsi opravdu ty.
A je to paráda.
- Tak co, dáme se do toho? - Jo.
- Těšíš se? - Jo, ale jsem trochu nervózní.
To je normální. Je to tíha.
Buchananovi dostali letos hodně pošty.
- Jsou oblíbení. - Bude se ti to líbit.
- Dobře. - Lopaty?
Jo.
- Jsem rád, žes přišla. - Díky za pozvání.
Ale opravdu to mělo být vtipné?
- No jo… - Nechápu.
Občas to byl i doják.
Jo. Dobře, jdeme na to. Vykopáme malou jámu.
To je ono, opři se do toho. To se ti bude líbit, Mae.
- Jo. - Hodíme to za hlavu?
- Jo, můžeme. - Raz, dva, tři. Jo!
- Dobrý pocit, co? - Super.
Jo, popadni pár dopisů.
Jak to obvykle… Bude to takhle stačit?
Překlad titulků: Petr Putna