Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
О, поцілунки!
Солодкі, ніжні, пристрасні...
Усе, що слід знати про іншу людину, є в першому цілунку.
Гадаю, саме тоді... Боже, притримайте коней!
Коли когось цілуєш, відчуваєш, підходить він тобі чи ні.
Створені ви одне для одного чи ні.
-Ніби можеш знати... -Любий, пробач, я спізнилася.
Знаєш, як буває, коли бос, наче навіжений, вимагає купу всього,
а ти думаєш: «Зараз п'ятниця, вечір. Чому ти не попросив учора?»
-Такий серйозний. -Я?
Так.
Щось не так?
Що може бути не так?
-Ти не скуштував горішки. -Що?
Горішки.
Зазвичай ти їх одразу ж з'їдаєш.
Привіт.
-Як ти, Сільвія? -Як справи?
-Привіт. -Привіт.
-Берта, Сільвія. -Дуже приємно.
Вона гарна, правда ж?
Спочатку він милий.
А потім він дивиться на тебе якось дивно.
Наче знає те, чого не знаєш ти.
І зрештою він просто кидає тебе.
-Що ти робиш, Сільвіє? -А що? Це ж правда.
-Ти кинув мене несподівано. -Вибач, мене він не кидав.
І зробив це тут.
-Ти кидаєш мене? -Ні.
-Він вже їв горішки? -Що?
Він зустрівся з тобою в п'ятницю, у людному барі, щоб ти не здійняла галасу.
Імовірно, він і заплатив уже, щоб легко втекти.
-Це вже занадто. -Твоя решта.
У нас же все добре.
-У вас зараз найкращий період? -Так.
Та він не бачить з тобою майбутнього.
Він усім це каже. Просто боїться зобов'язань.
Мабуть, це все.
-Чому це в нас нема майбутнього? -Бо я...
Досі пам'ятаю свій перший цілунок.
Цілуйтеся!
Усе почалося саме в цю мить.
Достатньо!
Я тоді нічого не зрозумів.
Але невдовзі збагнув.
Усе сталося саме так.
І коли я кажу «все»,
я маю на увазі геть усе.
Я змарнував пів року свого життя, поки зустрічався з нею.
Однак ще одна зустріч підтвердила мої найгірші підозри.
Якщо дослідити...
То ти хочеш писати?
Хотів би, та бракує самодисципліни.
Я хочу відкрити власне видавництво. Публікувати нові таланти, а не бестселери.
З логотипом, побачивши який, одразу скажеш: «Оце якість».
-А я люблю фридайвінг. -Справді?
Допоможіть!
-Він наковтався води. -Допоможіть!
Я їду на пляж на вихідних. Хочеш зі мною?
-Я не можу. -Може, на наступних?
Сходжу по каву.
Добре.
Під час 1-го цілунку я бачу, як усе буде.
Хороші події.
-І погані. -Чому це в нас нема майбутнього?
Так буде краще для нас обох. Повір.
Це дає змогу відступити, перш ніж щось піде не так.
Ти гівнюк.
Бо так завжди.
Ти такого не очікував.
КОХАННЯ З ПЕРШОГО ПОЦІЛУНКУ
Май я твій дар, ставив би шоу на Gran Vía зі знижкою 15% для колишніх.
Еге ж. Говори тихіше.
Чому б не скористатися ним, щоб знайти новий бестселер?
Якби ж то. Це так не працює.
Знаєш, що не працює?
Я так і знала.
-Ми банкрути, так? -Ні.
Чула, він казав, що це не працює.
Він ортопед, а видавець тут я.
Прибув вантаж.
Повернули 500 копій «Щоденника фермера».
-Що з ними робити? -Хто б міг подумати?
-Мемуари фермера... -Це портрет порожньої Іспанії.
Скільки є книжок про порожню Іспанію?
-Вистачить, щоб наповнити її. -Мені не потрібні циніки.
Якщо не віриш у це, можеш іти.
-Ходімо, допоможу з коробками. -Так.
-Збадьорся. Приготуймо вечерю. -Гаразд.
-Я скажу Лусії, добре? -Мені завтра рано вставати.
-То ходімо в ресторан. -Ні.
-Давно не вибиралися. -Ні.
Послухай мене. Ще краще — прийде подруга Лусії.
-Так, але... -Жодних «але». До зустрічі.
-Чао, народ. -Чао.
Куди їх покласти?
-Привіт. -Над чим працюєш?
Вампіри в Маутгаузені.
-Продовження? -Приквел.
Цікаво.
-Вітаю. Як справи? -Привіт, друже.
-Яким вітром ти тут? -Прийшов на суші?
Ні. Я більше не їм суші. Підхопив анізакід на премії Надаля.
Як справи? Чув, що в тебе проблеми.
-Що не дотягнеш до кінця року. -Це не так.
Я веду переговори з досить потужними інвесторами.
Розкажеш про них?
Я не можу назвати імен, бо не розмовляю чеченською.
Ми очікуємо значних інвестицій, плануємо перенести офіс.
Туди, де є опалення?
-У вересні ти не сміятимешся. -А що буде у вересні?
Я видаю нову книгу Сонсолес Дуран.
Повернення до її ранньої літератури.
Жіночна, сувора, з іронічним поглядом на життя.
-Саме така. -Так, вона така.
-Зараз вдома, працює. -Ні, вона отам. Бачиш?
Послухай.
-Гьодза з ягнятиною? -Ні, дякую.
-Можна мені келих вина? -Так.
Ні. Мабуть, краще пива.
Ні, іди сюди.
Краще, неси горілку.
Горілку.
Дякую.
-Сонсолес. -Хав'єре.
Хав'єре, привіт! Як справи?
Зі мною все добре, а ти ж мала писати вдома.
Мені погано. Я була така засмучена вдома годину тому, геть паралізована.
Не могла писати
і раптом сказала собі: «Ні, виходь з цього стану».
Я відкрила шухляду,
випила діазепам і сказала собі: «Іди на вечірку».
І ось я тут.
-І плювати чи отримаю нагороду. -Тихо.
Знаєш, яку нагороду дало мені життя?
Гідність.
Дивись, а з тим лисим я спала.
Як твоя книга?
-Добре. -Наскільки добре?
Ну, знаєш. Добре.
-Скоро дам тобі щось почитати. -Коли?
Я створюю книги, а не ковбаски.
Вибач, але в нас є розклад, і давно пора...
Хав'єре, я могла б співпрацювати з «Анаграмою».
Але ж ні. Знаєш чому?
-Бо «Анаграма» тебе не хоче. -Дякую.
Ніхто тебе не хоче.
Перші романи Сонсолес мали шалений успіх.
Усі вважали її голосом її покоління.
Але тривало це недовго.
Привіт, Сонсолес.
Ти дивовижна. Не віриться, що ти тут.
Це моя перша книга.
Так, «Рік пантери» — моя улюблена.
Але в мене є нова — «Рік тигриці».
Так, але ти перевершила себе у першій.
-Це найкраще, що ти написала. -Я перевершила себе?
У розумі? У тупості? У красі? У чому?
Для Марії Хосе.
Дякую.
«Для Марії Хосе. Поцілуй мене в зад».
Так, поцілуй мене в зад і забирайся.
-А я ще захоплювалася тобою. -То йди захоплюйся Дівою Марією.
Якщо ще хтось хоче, щоб я підписала першу книгу, можете йти.
Бо тут я підписую свій останній роман.
Жодної поваги...
Дуже дякую. Оце так повага до автора.
І яка неповага до культури. Еге ж, ідіть.
У Сонсолес десять років не було хітів.
У мене якась дивна, важка мить.
Чому я?
Чому зірка впала саме в мій сад?
Ну ж бо, підспівуйте, чорт забирай!
У вас вигляд такий, ніби за вас взялася податкова.
Половина з вас заслуговує на це.
...в мій сад?
Тепер я знаю, що з тобою робити
Я її останній шанс.
Я схоплю тебе...
А вона — мій.
Якщо не змушу її хутко дописати книгу — прощавай моя мрія.
...тебе в небо
По-моєму, їсти паличками так важко.
Тут усе таке смачне.
-Дуже... -Так. Усе справді дуже смачне.
-Як давно ви працюєте разом? -Десь місяць?
-А хіба не три? По-моєму, три. Відколи... -Точно, три.
Знаєш, Роберто розповідав, як справи у видавництві.
-Усе добре. -Що ж...
Варто провести фокус-групу.
-Мені? -Не тобі.
-Ти отримаєш жахливу оцінку. -Дякую.
Вашим книгам.
Можна зібрати групу різних людей, щоб прочитали книги й сказали:
-«Це зрозуміло, це — ні». -Ні, дякую.
-Тобі не потрібна допомога? -Я створюю книги, а не ковбаски.
Мені подобається.
Це інструмент для привернення уваги споживача.
-Література не «споживається». -Твоя — ні.
Облиште, нам потрібні гарні емоції, так?
Так.
-Ти з Мадрида, Естер? -Ні, я з Валенсії.
Приїхала в Мадрид після...
Треба замовити чизкейк. Він тут шикарний.
Та дай їй договорити.
Після розриву з хлопцем.
Я була з ним сім років, поки він проходив підготовку на тюремного наглядач.
Отримав місце в Пікасенті й покинув мене через місяць.
Мав обрати між в'язницею і мною, і обрав в'язницю.
Замовляйте чизкейк і на мене.
Без проблем. І для тебе, так, красуне?
Що ж, радий був познайомитися.
Ходімо ще чогось вип'ємо?
У мене зранку операція на врослий ніготь.
Врослий ніготь? Як і щодня?
Ні, я роблю їх щоп'ятниці, на вдале завершення тижня.
Роберто, коли востаннє ми кудись вибиралися?
-На 40-річчя твоєї сестри? -Цього року їй 43.
-Я мушу їхати. Вибач. -Я теж додому.
Лишайся. Напиши мені потім СМС, як усе пройшло.
-Ні. -Яке СМС?
-Добраніч. Мені дуже прикро. Чао! -Стривай.
Агов!
То ми йдемо ще пити? Так?
Я знаю хороше місце неподалік.
-Так. -Так?
-Тихо посидимо. -Десь тут?
Так.
Ви хороша пара.
Еге ж. Звісно.
-Я допиваю пиво і йду. -Ні.
-Ще й як. -Я обіцяла їй пару на побачення, і це ти.
Не хочу заважати. У неї Євробачення.
Хочеш звести мене зі своєю подругою?
-Чому ні? -Ти мене терпіти не можеш.
Ніколи не могла.
Ти лише перехідний член для неї.
То ось хто я?
Егоїстичний вилупок, який боїться зобов'язань, хіба ні?
-Що таке? Ви чого не танцюєте? -Я вже йду.
-Ні! -Естер, люба, вже пізно.
-Ходімо. -Потанцюймо!
Що ти робиш?
Іди сюди.
А тепер ви двоє!
Сюрприз!
-Чудова якість. - 200?
Що нам робити? Ми не можемо її так залишити.
Відвези її.
Чудово, дякую.
Вона живе на шостому поверсі, ліфта нема. Стій. Тримай її.
Таксі! Сюди!
Усе гаразд?
Де вона живе?
М'ятний чай. Це все, що я знайшов.
Дякую.
Як вона?
З нею все добре. Вмостила її зручно.
А завтра — хтозна.
Пробач мені за те, що я казала.
У клубі.
Не хвилюйся.
Ти була щирою.
Це краще за твої глузування, коли Роберто поруч.
А сам?
А що я?
Ти стискаєш щелепи щоразу, коли я говорю.
-У мене бруксизм. -Ну, звісно.
А в розмові з другом зникає.
Ти смієшся з усіх дурниць, що він каже, а я живу з ним.
-Повір, це не так смішно. -Я вже забув.
Оскільки ти живеш з ним, я його майже не бачу.
І я в цьому винна?
Ні, не обманюйся.
Він не проводить час ні з тобою, ні зі мною.
Він приходить з роботи, бере пиво, лягає на диван і дивиться «Мандалорця».
Відкрити тобі таємницю?
Угу.
Мене нудить від Малюка Йоди.
Мені треба йти.
Це останні.
-Хав'єре? -Га?
Поглянь на це.
Сантьяго Доньяте?
Нащо мені зустріч із ним?
-У нього проблеми з видавцем. -І з усім світом.
-Він популярний. -У нас якісна література.
Та вона не продається.
Спробуймо інший жанр.
Військові репортери — ідіоти, які тиждень дивляться на обстріли з готелю
і довідку нудять про це.
-Його книги захопливі. -Не треба про них.
Розкажи захопливо, як ти зранку в офіс їхав.
Я сів на автобус на зупинці Кеведо...
Симоне, годі!
Добридень.
Чим можу допомогти?
-Привіт. -Привіт.
Хочеш кави?
Ні, дякую.
Добре, у мене немає капсул. Вони такі дорогі.
Дякую тобі за допомогу з Естер.
Ні, я не це хотіла... Тобто, це теж, але не лише...
Я їхала на роботу попри твій офіс
і...
вирішила, що варто зайти привітатися.
Це теж не те, що я хотіла сказати.
Я приїхала, бо вчора дещо сталося.
Тобто, заспокойся.
Ми забагато випили, так? Але...
Ми ж дорослі, нічого особливого. Просто хотіла переконатися,
що ти не вважаєш це чимось важливим.
Ні. Не думаю, що це настільки важливо.
Бачиш? Зовсім ні.
-Тебе образили мої слова? -Ні.
Кажеш, не зв'язуватися з дівчиною друга.
Що ти таке кажеш?
Я хочу, щоб між нами все було добре.
Усе, як завжди. Ти десь там, я тут.
-Та я не цього хочу. -А чого ти хочеш?
Щоб ми були друзями.
Ти милий, як не дивно. І я можу бути милою.
Тільки не кажи нікому. О, люблю Сантьяго Доньяте.
-Серйозно? -Я читала всі книги.
-Чому? -Я цупила їх у брата.
Знаю, це не надто висока література.
-Але його книги дуже захопливі. -Я ж казав.
-Підписуєш з ним угоду? -Ні.
А варто було б.
-Не знаю. -Ти можеш інвестувати у нового хлопця,
що вважає себе Фостером Воллесом.
-Я навіть не знаю його книжок. -Я знаю.
Я радий, що ви поставили це питання.
Чи бачив я жахи?
Звісно, бачив.
Я бачив їх у Косово у 98-му році.
На Різдво.
Я бачив їх у Судані у 2013 році.
Коли 50 градусів у тіні.
Кров висихає.
І це повторюється знову і знову.
Визволитель, який стає негідником,
друг, який стає Юдою за тарілку сочевиці.
Або щоб урятувати свою сім'ю.
Запитайте себе:
«Чи врятую я свою сім'ю?»
Спочатку врятуй свою дупу.
Ви й гадки не маєте, що таке війна.
Людина стає твариною.
Аплодуй.
Ну ж бо, він іде.
Сантьяго, як ваші справи?
Хаві. Хав'єр Кастаньйос.
Ми зустрічалися влітку в Ескоріалі.
-Ви читали курс? -Ні. Взяв у кафе молочне порося.
-Не пригадую. -Так. Молочне порося влітку — помилка.
А це Лусія.
-Рада знайомству. -Міс.
-Вона ваша палка фанатка. -Лише вона?
Ні, я теж. Про це й хотів поговорити.
-Я маю маленьке видавництво... -Не таке й маленьке.
Гаразд, середнє. І я чув, ви шукаєте нового видавця.
Я — ні. Кому треба, знає, де мене знайти.
Тому я тут.
-Хочеш публікувати мене? -Дуже.
Яка твоя улюблена книга?
Їх так багато.
-«Блідий вогонь» Набокова. -З моїх, юначе.
-«Схід сонця в Мосулі». -«Схід сонця в Мосулі». Звичайно.
Хоча, може, не настільки, як...
-«Захід сонця в Кабулі»? -Так.
Або «Сутінки в Ліверпулі».
Але ми не великі.
Не люблю великі. Вони псують тобі все всіма способами.
Це точно.
Ти схожа на жінку, яку я зустрів на Ідрі.
«Коли все стає жахливо,
можна лише обійняти кохану жінку
і чекати, поки стихне буря».
Тримайся за неї, юначе.
-Ні, ми не... Ні. -Ні, ми з нею не разом, не пара
Можете підписати, будь ласка?
Не треба й просити.
Лусія.
-Як називається видавництво? -«Мон Форте».
Офіс на Редондильї, 17. Можемо випити кави і...
Нізащо. Цей видавець по вуха в боргах.
-Навіть моя мама знає. -Що?
Що почув.
-Як принизливо. -Ні, все чудово.
Звісно, тобі сподобалося, як я сів у калюжу.
-У багнюку! -Гаразд.
Було жахливо, але ми мусили спробувати.
-Хто сказав? -Я.
Уяви, якби ти завжди отримував бажане.
-Яка нудьга. -А мені б сподобалося.
-Як знати. -Хтозна.
Думаю, ми надто цінуємо страждання.
-Он як? Ти гедоніст. -Так.
Зрештою, всі прагнуть одного — кохати й бути коханими.
То нащо все ускладнювати?
Бо так веселіше, хіба ні?
Аналізуєш, що працює, а що ні.
Ти проводиш забагато часу у фокус-групах.
Думаю, ти не віриш у те, що кажеш.
ПРЕКРАСНІ Й ПРИРЕЧЕНІ
-Читала цю книгу? -Ні.
Дуже цікава.
Про життя Фіцджеральда і Зельди в Нью-Йорку.
-Воно погано закінчилося, так? -Так. Але до того було чудово.
Якби вони знали, чим це закінчиться, чинили б так?
Думаю, так.
-Бачиш? -Іноді цього не уникнути.
-У тебе проблеми, так? -У мене?
З дівчатами.
Більше, ніж хотілося б.
І з роботою. Я чула тебе по телефону.
-Ти за мною шпигуєш чи що? -Це моя робота.
Ні.
Так. Інакше не знала б, коли варто пригостити клієнта пивом.
Бачиш?
-Пригощаю. -Я не проти.
Твоє здоров'я.
Ким ти працюєш? Ти надто напружений, хоч і не в костюмі.
-Маю своє видавництво. -Тобі пасує.
Дякую.
Я акторка.
Тобі пасує.
Дякую.
Я граю, співаю, малюю, танцюю.
Роблю перформанс.
Перформанс?
Ага.
Зараз.
-Покласти руки сюди? -Так.
Що?
Якось ніяково.
Уяви — і так півтори години.
-Перформанс півтори години? -На людину.
Іноді навіть довше. Поки це не станеться.
Що станеться?
Доки людина не відкриється, не покаже свої почуття.
Ти вже скоро.
-Скоро що? -Покажеш свої почуття.
-Ні. Я не... -Так.
Що з тобою?
-Нічого. -Я ж бачу.
Це тут. Випусти його.
-Що з тобою? -Нічого.
-Ти геть розм'якнув. -Ні.
-Випусти це. -Мені нічого випускати.
Я можу бути тут скільки потрібно.
Я не вечеряв. Голодний.
Любиш млинці?
-Ти теж граєш на барабанах? -Де в біса та млинниця?
Я рік грав на барабанах. Досить вдало.
Якщо це надто складно, забудь.
Ти не куштував мої млинці Сюзетт.
Справжній французький рецепт.
-Тартуфо, де млинниця? -Ти жила у Франції?
Так, працювала на поромі між Марселем і Тунісом.
А ще я готую дивовижний фалафель.
Обожнюю фалафель.
Ось вона!
-Чорт! -Що таке? У тебе є сусідка?
-Ні. -А що?
-Аріано? -Гей, як справи?
-Що ти в біса тут робиш? -Ми вже йдемо.
Ти тут не живеш?
Вже ні. Але млинниця моя, а покидьок не хоче її повертати.
-Хто цей ідіот? -Його звати Хав'єр.
Він тримає видавництво і любить млинці.
Найбільше люблю солоні.
Аріано, поклади млинницю і забирайся.
Я більше не прийду, але її заберу.
Вона належить моїй мамі! Та вічність збирала купони, щоб її купити!
Це емоційний шантаж! Антонія — моя слабкість. Як вона?
Чудово. Віддай млинницю і вали. А ти — палички.
Виродок.
Млинницю віддай!
Біжи!
Гадаєш, це смішно?
Непогано для четверга.
-Тобі варто кинути палити. -Я не палю.
Можна йти. Здається, він вже за нами не біжить.
Взагалі-то,
-за нами ніхто й не біг. -Для чого ж...?
-Хотіла затиснути тебе в дверях. -Припини.
Мені дехто подобається.
Бачиш?
Півтори години.
-Ти відкрився за півтори години. -Ти права.
-Я закоханий. -Мої вітання.
-Вона — дівчина мого найкращого друга. -От облом.
Але не буде щасливою з ним.
Чому це?
У них немає майбутнього. Я знаю.
-Чому ти цього не скажеш? -Їй?
Ні, йому.
Нізащо.
-Він тобі друг? -Так.
Бажаєш йому найкращого?
Так, звісно.
Вона має право знати, що не буде щасливою з ним.
Дякую.
Ми вже дивилися пентхаус, що в новобудові тут неподалік.
Де?
В Алькобендасі, 20 хвилин їзди звідси.
-І... -Хочеш випити?
Ми ще не зробили 10 000 кроків.
-Крокети такі смачні. -Так.
Тут багато чудової їжі.
-Плануєш купувати? -Так, це звичайний процес.
Купити квартиру, одружитися, народити дітей...
-Усе, як у всіх. -Ясно.
Що?
-Ти впевнений? -У чому?
-У тебе ж були інші плани. -Які плани?
Плани.
Подорожувати, бачити світ, шукати пригод...
-Хаві, я ортопед. -То й що?
Ортопеди подорожують. «Ортопеди без кордонів», «Відкриті ноги».
Так. У мене були плани. Це правда.
Але тепер у мене є клініка.
Я з Лусією.
-У вас усе добре? -Так, усе чудово.
-Що таке? -Нічого.
Скажи, що не так?
-Я тебе не розумію. Що не так? -Я хочу для тебе найкращого.
-Я знаю. -Ви двоє змінилися.
Що ти маєш на увазі?
Не такі, як раніше.
Тоді сміялися, були щасливі, а зараз постійно напружені.
Ближче знаєш — менше поважаєш.
Я відчуваю, що ти застряг у рутині.
-Люблю рутину. -Ти — так, та може, вона — ні.
-Вона щось казала? -Ні.
Та це помітно.
Ти добре знаєш жінок, так?
-Так. -Але не Лусію.
Ні.
Вибач, я втручаюся туди, куди не слід.
Я буваю досить лінивим.
Мій батько такий самий.
Йому пощастило з мамою, і він розлінився.
Вона помітила і вигнала його.
Він цілий день на дивані, дивиться «Менталіста» і п'є пиво.
Не будь таким, як батько.
Якщо захочеш, зможеш змінитися.
-Твоя правда. -Так?
Ти абсолютно правий, Хаві.
-Дякую. -Нема за що.
Ні.
Дякую.
Дякую, Хаві.
Дуже дякую.
Ви скуштували новий маринований тунець. Розкажіть, як він вам.
Я не зміг відкрити банку. Це дуже складно.
Гаразд.
-У кого ще були проблеми з банкою? -У мене.
Мені потрібен пластир.
Естер...
А хто скуштував тунця, як він вам?
Смачний. Мені дуже сподобався. Найкращий тунець, який я їла.
Це чудово.
-Вам не подобаються інші бренди? -Ні, у мене алергія.
-Виклич лікаря. -Коли він приїде, хай огляне й мене.
Ні, з вами все гаразд.
-Лу... -Продовжуймо.
У тебе відвідувач.
-Перепрошую. -Що таке?
Чому ти тут? Я працюю.
Хочу зробити це у класичний спосіб.
Та-да!
-Що ти робиш? -Те, що мав зробити вже давно.
-Як мило! -Чарівно.
-Так! -Так.
Так!
-Годі, Роберто, виходь, будь ласка. -Ні.
-Тоді впусти мене. -Нізащо!
Здається, що це кінець світу, але ти це переживеш, повір.
Як я це переживу?
-Виходь! -Я сказав ні!
Прошу тебе. Згадай, як тебе покинула Амая.
Я три роки жив як у пеклі, хоч і не кохав її так.
Колись це мало статися.
Через деякий час ти зрозумієш, що все це...
Ти.
Що я?
Ти це передбачив.
-Не зовсім. -Я не очікував цього, нічого не помічав.
Вона ж давала підказки.
Бо коли Лусія не в порядку, вона пересуває меблі, і...
А паркет був пошкрябаний від пересування дивану.
-Тихо, заспокойся. -Чорт.
-Вона досі вдома? -Ні.
Вона пішла до Естер.
Але на вихідних вона приїде додому, щоб зібрати речі й...
А я...
переїду до батька.
Ненавиджу «Менталіста».
Тихо.
Я не хочу знову переживати розрив.
-Ти не можеш його покинути. -Чому?
Бо ти кохаєш його, він кохає тебе.
-Слухай, мені теж нелегко це робити. -То не роби.
Бери той бік. Будь ласка.
Ні, опусти.
Що? Це він тебе послав?
Ні. Я пішов по липовий чай.
-Йому не можна. Низький тиск. -Це для мене.
-Не так. -Точно не хочеш за нього заміж?
Чорт, навіть не знаю, коли ти так питаєш,
і якщо подумати спокійно...
Ні!
-Ви збиралися купити дім. -Ні.
Він збирався купити дім. Я радо знімаю житло в центрі.
Він хоче взяти кредит, щоб жити за 10 хв від Бургоса.
Я не знаю, чому він хоче одружитися.
-Ми говорили. -Ти порадив одруження?
Ні, навпаки, але я облажався.
Забудь, що сталося, хай буде, як було.
Я не хочу жити так, як раніше.
Чорт.
Це моя провина.
Ти тут ні до чого.
Я казала йому тисячу разів, що треба поговорити,
-але він не слухав. -Справді?
-Він вимикав Каламаро, коли ти просив? -Ні.
Я питав, чи ти впевнена, що я тут ні до чого.
Упевнена.
Привіт!
-Привіт. -Привіт.
-Хаві, як справи? -Добре.
-Рада тебе бачити. -Я вже йду.
Ні, навіщо тобі йти зараз?
От Лусія вже йде, так?
Пам'ятаєш, ми говорили про...?
Вибач. Так, про...
Ну, про...
-Що? -Лу, прогуляйся, добре?
-Ні. -Так.
Слухай, я знаю, що тобі зараз погано, але мені гірше.
-Бо мені вже давно погано. -Це погана ідея, Естер.
Але чому?
Ти сама казала, що він ідеальний перехідний козел.
Тож я маю завершити свій перехід.
На країну перехід вплинув позитивно.
-Естер. -Що?
Він негідник.
Ні.
Уяви: зараз тобі сподобається, що робитимеш?
-Подумаю про це пізніше. -Ні.
Так, Лусіє, іди вже.
Хаві?
Любий Хав'єре, я надіслала тобі рукопис.
Вибач за тижні затримок,
але ж ми створюємо книги, а не ковбаски.
-Обіймаю. Сподіваюся, тобі сподобається. -Не ковбаски.
Ми йдемо на обід.
З тобою все гаразд?
Так.
Це рукопис Сонсолес?
І як?
Хороший.
Тобі не сподобався.
Він мені сподобався.
Нагадує її ранні романи.
-Це ж добре? -Так.
-То що? -Не знаю. Початок хороший.
Дуже хороший.
А фінал зібганий. Ніби читав його 1000 разів.
Хав'єре, ти зараз трохи розгублений?
Можливо.
Може, тобі потрібна свіжа думка.
Думаєш?
Точка зору когось більш сучасного.
Молодої дівчини без упереджень,
що відповідає профілю потенційних читачів.
Дуже приємно, що ви прийшли обговорити новий роман Сонсолес,
який просто дивовижний.
Назва дуже приваблива, чи не так? Ви всі читали роман?
-Не знаю, чи це... -Повір мені.
Поділіться враженнями.
Що скажете? Вам сподобався? Так, кажіть ви.
-Мені він видався надто довгим. -Так, мені теж.
Двісті сторінок — це довгий? Додати малюнки?
-Трохи. Так, зовсім трохи. -Так.
-Добре... -Я знайшла кілька помилок.
Дозволила собі позначити їх, якщо вам буде цікаво.
Так.
Треба уважніше вичитувати.
Добре. Так.
Сторінка 49.
-Так. -Сторінка 73.
Сімдесят три.
Сторінка 51.
Тут було дуже смішно.
Боже, вона зараз перебере всю книгу.
Але мені дуже сподобалося.
Гаразд. Гадаю, цього досить. Так.
Є ще щось, що ми можемо...? Є якась інша...?
Я дуже захопилася книгою, чесно кажучи, я...
А мені вона нагадала моє дитинство.
Чудово.
Так, слухайте, я також...
Так, проблема в тому, до якого кінця все веде.
-Уся проблема в кінці. -Ви так думаєте?
-Так, бо, не знаю, він наче... -Я не згоден.
Кінець наче зібганий.
-Справді? -Наче чогось бракує, ні?
-Так, чогось типу... -Елемента несподіванки.
Точно! Хотілося, щоб кінець здивував, а він мене геть не здивував.
-Аніяк. -Згодні?
-Таке враження... -Що читала його вже 1000 разів.
-Так? -І в мене.
А якби кінець був іншим, роман вам сподобався б?
-Звісно. Дуже. -Так?
-Мабуть, було би більше сенсу. -Так.
Гаразд. Хто з вас порекомендував би його?
-Я. -Так?
-Так, я теж. -Чудово!
Дуже добре. Крім того, цей роман може стати чудовим подарунком.
Дякую.
-Ти в порядку? -Так.
Що тепер робити?
Одягатися, поки Естер не прийшла.
-Мене хвилює не Естер. -Я знаю.
-Почуваюся паскудно. -Я теж.
Але це мало статися.
Мабуть, так.
Я впевнений.
Послухай...
Ніхто не повинен знати про це, бо цього не мало бути.
Так?
Ясно.
Та й я поклала край одним стосункам не для того, щоб одразу почати інші.
Так, я розумію.
Не час для серйозних стосунків.
Нічого не кажемо.
-Жодного тиску. -Просто...
Крім того, ти і я? Га?
Це так дивно.
Краще пустимо все на самоплив.
Це лише перехідний секс, який ні до чого не призведе.
Але я знав, що призведе.
І точно знав, до чого.
-Не віриться, що ти тут не бував. -Ніколи.
Отже, це кімната А.
Супер. Відчинено.
Чудовий кадр.
Годі. Мені соромно. У тебе 500 моїх фото. Стань туди.
-Що скажеш? -Чудова квартира.
-Ти молодчинка. -Я чудово постаралася.
-А це що? -Ми повинні відсвяткувати, хіба ні?
Тут поставлю диван, проєктор...
Величезний стіл, якого у мене ніколи не було.
А решта — вазони. Рослини там, рослини тут.
Тут рослини, ще рослини. Рослини всюди.
Хочеш побачити спальню?
-Бувай! -Бувай.
Добрий ранок.
-Встань на нього. -Не варто.
-Буде гарніше, встань. -Краще так.
Та чому ні? Тобто, це...
Привіт!
-Гей! -Як ти?
-Ти мене налякав. -Тобі варто повернути ті ключі.
Ти правий, заберу ще матрац і віддам.
Так, звісно.
-Що таке? Маєш чудовий вигляд. -Усе добре.
-Пригощу тебе пивом. -У барі?
Ні. Мене звільнили.
-Тартуфо. -Ти забула це.
Дякую.
-Нас зустріне інший колишній? -Побачиш.
Вітаю вдома. Будь вільним і щасливим.
Тримай.
Що ти робиш? Ти куди?
Ходімо.
-Гарно ж тут? -Так, прекрасно.
Не знаю, чи безпечно.
Тут для мене надто тісно.
-На риштуванні? -У Мадриді.
Зароблю гроші, повернуся в Австралію.
-Ти жила в Австралії? -Обожнюю Австралію.
-Ти багато де жила? -Так.
Я була перукаркою в Таїланді. І таксисткою в Лімі.
-А ще колись була моделлю. -Не може бути!
У Хетафе, ортопедичного взуття.
Цікаве життя у тебе.
Є що розповісти.
-А це точно твій дім? -Ні.
Не хвилюйся. Я живу тут вже майже рік.
-Боже мій! -Ні! Це квартира мого друга.
Але він півроку лазить по скелях,
а решту часу живе в Мадриді.
-Але ти тут уже рік? -Так.
Так.
Коли ми востаннє спілкувалися,
він писав перед сходженням на Матергорн.
Душ протікав, а сантехніку плачу не я.
А ти добре справляєшся з невизначеністю.
Ввічливо натякнув, що мені на все чхати?
Як там дівчина твого друга?
Уже не його дівчина.
Чудово. Тепер твоя?
Ще ні. Але буде.
-Хвалько. -Ні, іноді все зразу зрозуміло.
Можливо, але не в коханні.
Саме в коханні я справжній звір.
Ні, серйозно. Коли зустрічаєш когось, ти відчуваєш зв'язок?
Так. Річ у тім, що я зазвичай помиляюся.
Я — ніколи. Я просто знаю.
-З першого побачення? -З першого цілунку.
-Який нахаба! -Чого це?
Якщо хочеш мене поцілувати, так би й сказав.
-Я не хочу тебе цілувати. Ні! -Звісно, ні!
Хитрун. Затягнув на риштування, пригостив пивом...
-Я? -Я тебе розкусила!
-І розповідаєш байки. -Це не байки.
Як мило!
Ні? Ну ж бо, доведи мені.
Добре.
І що?
-Нічого. -Як нічого?
Абсолютно. Такого ще не бувало.
Спробуймо ще раз.
Гаразд, спробуй.
Зовсім нічого.
Певне, знайшов кохання свого життя, і все.
Дар зник. Назавжди.
Овва. Виявляється, кохання твого життя — я.
-Ні... -Ти мені подобаєшся, але...
Ні.
У мене є певна фобія зобов'язань, але шоу в тебе чудове.
-Ні, це не ти. -Те, що ти робиш, супер.
Це не ти.
Скінчилось.
Усе скінчено.
Дякую.
-Що? -Дякую!
Нема за що.
Дякую!
Роберто...
-Привіт, як ти? -Що ти тут робиш?
Це ж улюблена рослина Лусії?
Їх легко вирощувати.
Як справи? Як ти? Я дзвонив тобі безліч разів.
Не бреши. Ти дзвонив лише кілька разів.
-Вибач, я не був готовий говорити. -Ти вибач. Я був зайнятий.
Мені дуже погано. Все не можу забути.
Не можу зосередитися на роботі, ночами не сплю... Це якийсь жах.
Так, друже, розставання завжди травмують.
-Твої — ні. -Звісно, так. Для іншої людини.
Чому б нам не поїхати кудись на вихідних?
Куди?
До Гранади.
Куди їздили, коли Амая пішла від тебе.
Так, було непогано, але...
-Навіть не знаю. -А буде ще краще.
Зараз не найкращий час, та скоро організуємо.
Я зараз де з ким зустрічаюся.
-З ким? -З дівчиною.
Естер?
Давай, друже!
Вибач, у мене зараз купа проблем.
-Гаразд. Забудь. -Я проведу.
Тільки не став цю рослину не сонце...
Стривай!
-Роберто, зажди! -Це була остання крапля.
-Хоч почекав, поки розійдемося. -Ми цілувалися після вечері.
Ми тоді ще були разом.
Це сталося ненавмисно. І я побачив — це вона!
Вона кохання мого життя.
-Ти маєш мене зрозуміти. -Невже?
Думаєш, я тупий, чи що?
-Годі вже брехати! -Ти ж завжди мені вірив.
Я тільки вдавав, бо вважав це смішним.
Бо ми були друзями.
Чекай.
Тепер і я маю видіння.
Що ти завжди був гівнюком.
А я дебіл.
Найсумніше, що ти зробиш її нещасною, як інших.
Роберто помилявся.
Далі були найщасливіші місяці мого життя.
У вас є хек?
Видалю хребти, щоб одразу на гриль.
Так, добре.
-Розслабся, у мене мало одягу. -Невже?
-Ні, не дивись на це. -Одягай!
-Дай мені. -Ти все використала?
Що ти робиш?
-Покажіть йому ближче. -Не треба.
Бачиш? Вона ще жива.
Дурник...
-Що сталося? -Нічого, розслабся, усе під контролем.
Розслабитися? Вимкни воду!
Поділимося одягом?
-Привіт! -Привіт.
-У нас новий спатифілум! -Чудово.
Сьогодні такий чудовий день...
Ходімо на виставку в музей Тиссена.
Тобі не сподобається.
Чому? Я не сказала, на яку.
Маґрітт. Це буде нудно.
Хтось не в гуморі.
Вибач, це по роботі.
Секунду.
Привіт, Карло.
Я перечитала книгу Сонсолес.
Схоже на класику?
Це і є класика.
Пам'ятаєш, тобі здалося, що ти читав це 1000 разів?
-Яка класна обкладинка! -Я радий.
На складі ще 3000, і за всі заплатиш ти.
-Чому це? -Чому? Бо це плагіат!
-Як плагіат? -Плагіат з п'яти книжок.
Облиш! Що ти таке кажеш? Припини!
Ти мене за ідіота тримаєш?
Проблема в тому, що ти не віриш у мене.
Не прикидайся жертвою.
Звісно! Тому ти й хотів працювати з Доньяте.
Так, хотів, бо його книги продаються.
З ним нескладно працювати.
Ні, Доньяте абсолютно нестерпний.
Зате не плагіатор!
Старий козел копіює сам себе вже 20 років.
Справді думаєш, це можна публікувати?
Ні.
Звісно, я копіювала.
Бо й гадки не маю, чим живе зараз молодь.
То нащо про це писала?
Бо мені більше нічого розповісти.
Раніше хоч...
щось відбувалося.
І зараз відбувається.
Тільки нічого цікавого.
Тебе хочуть читати.
І ти?
Бачиш?
Кажеш, в житті нічого цікавого? З нею не засумуєш.
Хто вона?
Подорожує, бачить різне, потрапляє в халепи.
-І я куштувала панґоліна. -Що?
Вона ж не інфлуенсерка?
Ні, я не вмію говорити на камеру.
Я Аріана, твоя муза.
У тебе гарний піджак.
-Подобається? -Так.
А я в захваті від твого будинку.
Сюрприз.
Що таке?
Нічого.
Ти ж сказав «сюрприз»?
Ні.
-А що? -Нічого.
Чого ти там стоїш? Вечеря у вітальні.
Сюрприз!
З днем народження тебе
З днем народження, любий Хаві
З днем народження тебе
Ні! Ти мав загадати бажання!
-Твоє здоров'я. -Такий вираз обличчя!
-Не очікував такого? -Ні. Абсолютно.
У нас для тебе є ще один сюрприз.
Це тобі.
Не варто було.
-Вітаємо, босе. -Дуже дякую.
ЩОДЕННИК ФЕРМЕРА
-Ми не збиралися витрачати гроші. -У нього дуже захопливий сюжет.
-Я ридала, коли подрібнювали курча. -Я теж.
-Драматично. -Жахливо.
Мені сподобалося, Лу. Дуже дякую.
Ти ж здогадався.
-Ні. -Еге ж.
Гаразд, так.
Я бачив машину Рубена на розі.
Серйозно?
Я ж просила не паркуватися тут. По сусідству є парковка.
Це не має значення.
Було чудово, справді.
Слухай...
З днем народження.
Ти ба!
Бачиш?
Подивимося.
Два квитки до Марракеша.
Чула, ти казав Роберто,
що провів там останні канікули з батьками.
Я в захваті.
-Що? -Ти вже знав, що це таке?
Я? Ні.
-Так. Я бачу по твоєму обличчю. -Звідки я міг знати?
-Ти перевіряєш мій телефон? -Ні!
То я передбачувана, надокучлива?
Здуріла? Я ніколи не був щасливішим.
Ти завжди так кажеш, але здається, щоразу, як ми щось робимо, ти ніби...
-Ніби що? -Ніби вже знаєш, що буде.
-Це маячня. -Я не здатна тебе здивувати.
-Та хто любить сюрпризи? -Усі.
Ні. Знаєш, що таке сюрприз?
-Це серцевий напад. -Хаві, це дуже важливо для мене.
Монотонні стосунки не працюють, знаю з досвіду.
-Наші стосунки нудні? -Ні, але для тебе я нудна.
Я не хочу бути скалкою в дупі.
Їдьмо в Марракеш.
-Сто років не був у «Ла Мамунії». -Звідки знаєш, що я вибрала цей готель?
Бо ти маєш вишуканий смак?
Називай це інтуїцією. До того ж, у Марракеші завжди все те саме.
Ми обійдемо старе місто, поторгуємося за килим,
що я міг би купити за 100, але ти зупиниш мене на 200.
Я порекомендую найкращий кус-кус, ти не послухаєш і замовиш салат «Цезар».
Хто їсть «Цезар» у Марракеші?
Ти ним отруїшся, і решту подорожі ми просидимо в готелі.
В аеропорту купиш журнал «Hello!».
Шарлотта Казірагі, чи як її, порвала зі своїм хлопцем.
-Якщо не хочеш їхати, так і скажи. -Я хочу.
-Ні, поїду з Естер. -Це мій подарунок!
Слухай, половину часу ми приховували наші стосунки від Роберто,
другу половину були нерозлучними.
Дамо одне одному трохи відпочити.
Зрештою, усе, що я заробила на горщиках, я втратила, зв'язавшись з городом,
бо салат непередбачуваний.
Так, салати справді непередбачувані.
Але я хочу знайти щось більш поетичне.
-Авжеж. -Це може бути щось на кшталт...
«Невизначеність природи привела мене до хаосу».
Так? Тобі подобається?
-Круто. -Добре.
-А ще я була міською головою. -Точно.
«Очільниця міста в Австралії».
Маленького містечка, куди експортувала фестиваль Фальяс.
І мало не спалила місто.
-Справді? -Присягаюся!
Отже, «Піроманка в Австралії».
-Певне, мене не впустять туди. -Я не здивуюся.
-Чорт, мені треба їхати в театр. -Я підвезу.
Супер. Нарешті побачиш його.
Ти правий, ця дівчина просто бомба.
-Вітаю. -Радий, що сподобалася.
-Тобі вона теж подобалася. -Ні.
У мене є дівчина.
Що?
-Нічого. -Ходімо?
-Дякую. -Будь ласка.
Завтра я розповім тобі про Перу і мертвих дельфінів.
-Добре. -Сподіваюсь, знадобиться.
Побачимося пізніше.
Отже, «Перу і дельф...»
-Хаві! -Люба! Як там Марракеш?
Алло?
Я не чую... Обережно з мотоциклом!
Я не чую тебе, ми на блошиному ринку.
-Лусіє? -Погляньмо...
Лишімо це на потім. Ми на блошиному ринку.
Що?
О! Тут килими!
-Яка краса! -Ти мене чуєш?
Там божевілля, так?
-Хаві, я тебе не чую. - 250.
П'ятдесят.
Що? П'ятдесят? Чекай. Хаві, я передзвоню.
Ні, треба торгуватися. П'ятдесят.
-Для тебе і лише для тебе... -Так.
- 200, і я додам ще маленький. - 200 — це вже дуже добре.
Сто?
-Сто? -Ти принижуєш його.
Ні. Такі правила.
Для тебе і лише для тебе — 100 євро. Давай 100.
Чудово!
Шукран. Як чудово. Мені подобається.
Гаразд, ми подумаємо. Добре? Дякую.
Міс, кращого не знайдете на всьому ринку.
Браво!
До зустрічі.
Тобі личить.
Але що це ти робила?
Перформанс.
-Я показувала тобі в барі, пам'ятаєш? -Такого в барі не було.
Твоя правда, я дещо змінила.
-Тобі не сподобалося? -Це хоч відпереться?
-Що це замість крові? -Кров.
-Що? -Ти геть божевільна.
-Ні. -Так.
Точно божевільна. Зовсім з глузду з'їхала.
Хочеш, додам ще крові? Дай сюди.
Я витру.
О, ні.
Що ти робиш?
Вибач.
-Вибач. -Але ж...
-У тебе ж є дівчина. -Так, вибач. Пробач.
Справді, мені дуже прикро. Я не...
Я не розумію.
Я не знаю. З нею я все чітко бачу, і все добре,
а з тобою нічого не бачу, і це теж добре.
Ясно.
Тобі просто треба вирішити, так?
Не знаю.
Зате я знаю.
Не хвилюйся, я допоможу.
Годі бути мудаком.
Якщо й були ще сумніви, усе вирішилося тієї ночі.
Я думав про час, поки в моєму житті не з'явилася Лусія.
І тепер я не збирався її втрачати.
Я хотів здивувати її,
нарешті отримати від Доньяте присвяту.
Зустріч із ним була першим, що ми зробили разом.
Я подумав, що буде добре... Боже!
Я облила його кров'ю, познайомила з колишнім,
пригостила пивом, влаштувала пробіжку Мадридом,
показала йому свої риштування...
Я точно несповна розуму.
Та якщо розібратися...
Аріано, розберімося,
ти колись когось переслідувала?
Скажи. Ні! Ніколи!
-Не роби такого. -Ні. І що?
-Я не бігатиму за ним. -Ні.
Що ми з тобою тут робимо?
Ми пишемо книгу.
А хіба в цій книзі якимось боком згадується кохання? Ні!
У книзі йдеться про...
щось інше.
Ця книга про...
А про що ця книга, Сонсолес?
Про що вона?
Загалом? Зокрема?
Ця книга про...
про...
все, про що ми говорили.
Про дівчину, яка подорожує світом і...
Вона працювала офіціанткою, таксисткою,
-доглядальницею мавп у Мельбурні... -Так.
...і робила купу речей, які мене нізащо не зацікавили б.
-Що? -Пробач мені.
-Ні... -Ні, просто...
Я вже пережила все, що ти мені розказуєш.
Я тебе люблю, але сумніваюся, що ти пікетувала Папу.
Ні, цього я не робила. Це правда.
Але мені лінь навіть думати про це.
Я вже не в тому стані.
-Я вже на іншому етапі життя, і... -І?
Розкажи мені, на якому ти етапі.
Наприклад, коли я сідаю писати,
мене ніби паралізує, і замість того, щоб писати,
я починаю купувати речі в Інтернеті, які мені абсолютно не потрібні,
і які я потім повертаю, бо я банкрутка.
Я така дурепа!
Я маю ще одну жахливу особливість — коли йду на вечірку,
я напиваюся, бо я ніколи не п'ю.
Там я випиваю один напій, а враження, ніби я випила 20.
І... Не знаю.
Я хотіла би поїхати кудись, зустрітися з людьми,
які далекі від мого оточення. Письменники, видавці...
Мене від них вже нудить.
Я люблю декого.
Вибач.
Цей хлопець — румун. Він дуже милий і...
-Так. -Мій батько залишив мені будинок у горах.
Я їжджу туди на вихідних, бо роблю там ремонт,
а він мені допомагає.
Я ні слова не розумію, що він каже,
а він абсолютно не розуміє мене.
Ми говоримо лише про гіпсокартон.
Днями я приїхала, а він побудував мені ванну на кухні.
«Будь ласка, зроби мені невеличку поличку для тостера».
Насправді, я просто не хочу бути проклятущою письменницею.
Єдине, чого я хочу, це припинити бути персонажем
і бути нормальною жінкою, щасливою жінкою.
Що ти робиш?
Що таке?
Що ти робиш?
У мене ціла вічність пішла на ці записи.
Ні, не роби цього. Будь ласка.
Оце. Ось про що ти маєш писати.
Ті, хто побував у пеклі, впізнають одне одного, зазирнувши в очі.
А Роберто Моліна...
Так, Роберто,
ти герой.
Що ти відчуваєш, коли їдеш у малорозвинену країну?
Велику відповідальність.
Звісно, сухі п'яти, мозолі
чи, не дай бог, п'яткова шпора...
Речі дуже неприємні, тут і в Камбоджі.
Тож я можу з упевненістю сказати,
що в міжнародній співпраці ноги часто залишаються занедбаними?
Жодних сумнівів. Так.
Коли треба йти 15 кілометрів до найближчого колодязя,
як ви це зробите? Руками? Ні.
Однозначно.
Є запитання?
-Вітаю. -Привіт.
Як ви з простого ортопеда перетворилися на еталон міжнародного співробітництва?
Ну, не так вже й складно...
Даруйте. Так.
У мене було дуже комфортне життя,
своя клініка, кохана дівчина...
Я вніс аванс за квартиру. Так.
Але мені розбили серце.
Так, кохання зруйнувало більше життів, ніж напалм. Роберто, розкажи, що сталося?
Моя дівчина пішла до мого найкращого друга.
Ну, якщо такого, як він, можна називати другом, звісно.
Дякую. Привіт, як справи?
У мене є радше думка, а не питання.
Коли у пари все добре, ніхто її не розіб'є.
-Вірно. Гарна думка, чи не так? -Так.
Неприємно лише,
коли твоя дівчина місяцями спить з твоїм найкращим другом за твоєю спиною.
Мабуть, не знаю. Але припускаю,
ви могли б досі бути разом, якби ти слухав її, а не був таким мудаком.
-Ми збиралися одружитися! -Вона не хотіла заміж.
-Ти казав, що так! -Ні, ти все не так зрозумів!
-Що ж, твій план удався. -Мені дуже прикро!
Я вчинив жахливо.
Не слід було брехати.
Та я не хотів завдати тобі болю.
Пробач.
Гаразд.
Зрештою, з тих пір у мене все йде добре.
Так, я бачу.
Я багато подорожую, допомагаю людям.
І досі кохаю її.
Тому я радий, що вона щаслива з тобою.
Так.
Що «так»?
Це все чи хочеш ще щось спитати?
Я прийшов по автограф.
Пробач мені.
Іди сюди.
ТАКСІ — ЗАЙНЯТЕ
ДЛЯ ЛУСІЇ. НА ДОВГІ РОКИ НА ОСТРОВІ ІДРА. САНТЬЯГО ДОНЬЯТЕ
-Кохана. -Привіт!
-Як ти? -Добре.
Як подорож?
Добре.
Що?
Нічого.
Розкажи мені.
Ну...
Знаєш, що було в перший день?
Я знайшла шикарний килим на ринку,
а коли збила його ціну до 100 євро,
пішла, бо перехотіла купувати.
На другий день ми знайшли жахливий бар,
огидний,
і мені дико захотілося замовити там салат «Цезар».
-І знаєш, що сталося? -Розлад шлунку.
Я його не замовила.
-А Естер — так. -І намучилася.
Усе було добре. Дуже смачно.
Але я не скуштувала там салат «Цезар».
Вибач, я зіпсував тобі поїздку.
Ні.
Це була моя найкраща подорож.
Я не розумію.
Так, бо на третій день я сказала собі:
«Годі вже! До біса його.
Роби, що хочеш, не згадуючи постійно його слова».
Стільки всього сталося.
Нас пограбували.
Естер...
Естер скотилася з дюни
і дістала вивих.
Я робила грязьові ванни, які виявилися не грязьовими.
-А якими? -Не питай. Гидота.
А в літаку додому ми сміялися до сліз.
Це неймовірно.
До речі, зачекай.
Шарлотта виходить заміж.
Радий, що ти гарно провела час.
Це легко, коли відпускаєш себе.
Піду прийму душ. Добре?
Завтра я переставлю дивани,
бо цьому дому потрібні зміни.
Забув сказати, я бачив Роберто.
Я бачив Роберто.
Він дуже змінився.
Здається інакшим.
Справді?
Ми могли б зустрітися з ним і все вирішити.
Добре.
Я так втомилася. Вимкну світло, добре?
Лусіє, у мене ще справи, я не встигну.
Гарно вам з Роберто посидіти.
Цілую.
Як ти? Привіт.
Хав'єр щойно сказав, що він не зможе.
-Хав'єр не зможе прийти? -Ні.
Я не знаю чи...
-Вибач. -«Вибач».
Це прозвучало так щиро, зворушливо, ніби від щирого серця.
Я краще піду.
-Це була не дуже гарна ідея. -Ні.
Я хотіла побачитися, та не збираюся терпіти...
Що ти хотів почути? «Вибач, я почуваюся лайном, бо закохалася в твого друга». Це?
Наприклад. Так краще, хіба ні?
Вибач.
Вибач, я трохи збентежений.
-Я думав, Хав'єр буде тут. -Так, я теж.
Може, присядеш?
Ти не сказала, чи щаслива.
Думаю, є дещо більш серйозне, що нам варто обговорити.
Твою бороду.
-Що? -Круто, правда?
Чим ти зараз займаєшся?
Чим я займаюся? Геть не тим, що завжди робив.
-Ти закрив клініку? -Закрив.
Закрив клініку, послав усе до біса.
І вгадай, куди я їду наступного місяця.
Куди?
-Мадагаскар. -Що?
Так, вибач.
Ти справді мене обігнав.
Я не міг сидіти вдома сам у тому клятому пентхаусі, що ми дивилися.
Це було жахливо.
-Квартиру ти теж не купив. -Ні.
Нічого не купив, щоб нічого не зв'язувало. Я тепер, насправді...
-То у вас усе добре? -Так, усе чудово.
Ти ж сам знаєш, який Хаві.
Ну, є деякі моменти...
Іноді здається,
що його неможливо здивувати.
Якщо так любиш сюрпризи,
чому ж не оцінила мій сюрприз, коли я робив тобі пропозицію?
Будь ласка, не згадуймо більше ніколи той день.
Я був упевнений, що все добре, що ти, як у кіно, скажеш: «Так».
-А почув відмову. -Став на коліно.
-Ні, не ставав. -Так, на одне.
-Лише трохи зігнув. -Так. Боже мій.
Від того приниження досі боляче. Чорт! Я досі почуваюся ідіотом.
-Жах. -Слухай,
то було мило,
але невчасно.
Невдалий час. Не найкращий час. Так.
Боже мій...
Хочу в туалет.
То йди.
Ми можемо обійнятися нормально?
Залюбки.
-Я так скучив за тобою. -Я теж.
Я пів життя шукав чудову історію кохання.
І знайшов,
але вона була не моя.
Привіт!
Стривай.
Це йому? Дякую.
Дивися, що тобі подарували.
Ви здивуєтеся, скільки можна зробити,
якщо ви не одержимі пошуком жінки свого життя.
Ти мій товстунчик.
КВИТОК НА ЛІТАК МАДРИД — МЕЛЬБУРН
Я почав ходити на презентації не лише заради випивки.
До наступного тижня?
Я читав книжки інших видавництв,
цікавився їхньою роботою.
Ми ділилися думками.
І скоро я зрозумів
що ніхто з них не знає, що робить.
І вперше я був чесним
із собою і з іншими.
Шановні продавці книг,
читачі та колеги-видавці,
я казав, що справи у видавництві йдуть добре, та це не так.
Справи вкрай кепські...
Пускаймо в друк.
...і це все моя провина.
Я не видавав хорошої книги...
Мабуть, жодної хорошої ще не видав.
Але вірю, що наступна книга Сонсолес Дуран дивовижна.
Сподіваюся, ми відсвяткуємо її перше видання разом.
-Привіт. -Нарешті.
-Що тут? -Тебе чекають.
-Іду. Охолоди це. -Добре.
-Як справи? Дякую. -Вітаю!
-Дякую, що прийшли. -Нізащо не пропустили б.
-У нас є дещо для тебе. -Справді?
Сюрприз!
Весільне запрошення?
-Ні. -Яке тобі запрошення на весілля?
Це з мого фонду. Ми зробили тобі знижку на ноги.
Дуже дякую.
Це 50 євро.
У мене лише 25. Я праву ногу не робитиму. Добре?
Прошу хвилинку уваги!
Будь ласка, хвилиночку вашої уваги.
Дякую.
Що ж, книга вийшла успішною,
і ось людина, завдяки якій це стало можливим.
Хав'єр має дар.
Він зумів побачити в мені те, чого сама я вже давно не бачила.
Письменницю.
Дякую, що терпів мене...
-Старався. - ...і особливо за те, що розгледів мене.
Тож давайте святкувати. Хав'єр платить.
Ні, книга все окупить.
Дякую.
Тобі дякую.
-Як ти? -Дуже щасливий.
А на любовному фронті?
Суцільна тиша.
-Справді? -Так.
Я маю для тебе сюрприз.
-Справді? -Дивись.
Привіт!
Ти повернулася.
-Звідки? -З Австралії.
А, ні, я не полетіла.
Звісно, не полетіла, бо...
Бо, зрештою, я подумала:
«Що мені в біса там робити знову?» Не було бажання.
Але не хвилюйся, я вклала ті гроші у власний подкаст.
Усе добре.
-Звичайно. -Так.
Що ж...
Бажаю удачі.
Ти вже йдеш?
Так.
Якби ти була тут, ми б зустрілися.
Так.
-Ні. -Ні?
Слухай, Хаві, я не...
Насправді, я не впевнена у багатьох речах, але знаю...
коли мені хтось подобається.
І не мушу бачити майбутнє, щоб закохатись.
Так.
Гаразд, я піду.
Бувай.
Гей, я вже йду. Бувай.
Стривай.
Я піду з тобою.
Куди?
Не знаю.
Куди завгодно.
Переклад субтитрів: Марина Хижнякова