Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Istenem, a csókok!
Édesek, gyengédek, szenvedélyesek...
Az első csókból kiderül, amit a másikról tudnod kell.
Azt hiszem, rendjén való... Jesszusom! Csak nyugi!
Mikor megcsókolsz valakit, érzed, hozzád való-e.
Hogy egymásnak teremtettek-e vagy sem.
- Mintha tudnád... - Bocs a késésért, édesem!
Tudod, milyen, mikor a főnök beindul, és egy rakás feladatot sóz rád.
„Hé, péntek van! Miért nem tegnap találtál meg ezekkel?”
De komoly vagy!
- Én? - Aha.
Baj van?
Mi baj lenne?
- Meg sem kóstoltad a mogyorót. - Mi?
A mogyorót.
Általában rögtön behabzsolod.
Helló!
- Hogy vagy, Silvia? - És te?
- Szia! - Szia!
- Berta. Silvia. - Örvendek!
Kedves srác, nem?
Eleinte tündéri.
Aztán elkezd furcsán nézni rád.
Mintha tudna valamit, amit te nem. És azzal a lendülettel kidob.
- Mit művelsz, Silvia? - Miért? Ez az igazság.
- Pikkpakk dobtál. - Bocsika!
- Engem nem dobott. - Velem is itt történt.
- Dobni akarsz? - Dehogy!
- Evett a mogyoróból? - Tessék?
Egy tömött bárba hív pénteken, hogy ne rendezhess jelenetet.
Már biztos fizetett is, hogy leléphessen.
- Elveted a sulykot. - A visszajáró.
Dehát minden rendben!
- Most vagytok a topon, ugye? - Aha.
Ő viszont nem látja a közös jövőt.
Mindenkinek ezzel jön. Fél elköteleződni.
Ez lehet az oka.
- Mi az, hogy nincs közös jövőnk? - Tudod...
Még emlékszem az első csókomra.
Csókot! Csókot! Csókot!
Csókot!
Abban a pillanatban kezdődött minden.
Ideje volt már!
Akkor még nem értettem semmit,
de hamarosan felfogtam.
Minden úgy történt, ahogy előre láttam.
És a „minden” szó alatt
tényleg az értem, hogy minden.
Hat hónapot pazaroltam rá az életemből. Addig jártunk.
De kellett egy utolsó randi, megerősíteni a legrosszabbat.
Ha tanulsz...
Szóval írni akarsz?
Jó lenne, de nincs önfegyelmem. Tudod, szeretnék saját kiadót alapítani.
Tehetségeket felkarolni, nem sikerkönyveket.
Olyan logóval, amiről a minőség jut az eszedbe.
- Szeretem a szabadmerülést. - Tényleg?
Segítség!
- Sok vizet nyelt! - Segítsenek!
A hétvégén kimegyek a partra. Csatlakozol?
- Nem tudok. - És a jövő hétvégén?
Iszom egy kávét.
Jó.
Látom, mi jön az első csók után.
A jó élményeket
- és a rosszakat. - Hogyhogy nincs jövőnk?
Mindkettőnknek ez a legjobb. Hidd el, tudom!
Így szórakozhatok, és leléphetek a lejtmenet előtt.
Te szarházi!
Mert az mindig eljön.
Erre nem számítottál.
SZERELEM ELSŐ CSÓKRA
A helyedben színdarabot írnék. Az exeid kapnának 15% kedvezményt a jegyre.
Hé, csendesebben!
Az adottságoddal megtalálhatnád a következő bestsellert.
Jó lenne, csak ez nem így működik.
Tudod mi az, ami nem működik?
Tudtam!
- Csődbe mentünk, mi? - Nem.
Azt mondta, nem működik.
Podológus. A lábakhoz ért. Én a könyvekhez.
Jött egy kamion.
Visszahozott 500 példányt A csirketenyésztőből.
- Mihez kezdjünk velük? - Ki hitte volna?
- Egy csirketenyésztő emlékiratai. - A kiüresedő Spanyolhonról.
És arról hány könyv szól?
- Elég, hogy újra megtöltsük. - Nem kell a cinizmus.
Ha nem hiszel a kiadóban, mehetsz!
- Segítek becuccolni. - Jó.
- Fel a fejjel! Elmegyünk vacsorázni? - Legyen!
- Szólok Lucíának. - Jaj, ne! Holnap korán kell kelnem.
- Mozduljunk ki! - Nem.
- Olyan rég nem... - Nem.
Na figyu! A legjobb, hogy talán Lucía egy barátnője is eljön.
- Igen, de... - Semmi de! Később találkozunk.
- Pá, skacok! - Pá!
Hová tegyem?
- Szia! - Min dolgozol?
Vámpírok Mauthausenben.
- Folytatás? - Előzmény.
Jól hangzik.
- Helló! Hogy vagytok? - Nocsak!
- Örülök, hogy itt látlak. - Szusizni jöttél?
Ilyen helyen nem eszem szusit. A Nadal-díjkiosztón bélférget kaptam.
Mi újság? Úgy hallottam, küszködsz.
- És egy éved sincs. - Rosszul hallottátok.
Tőkeerős befektetőkkel tárgyalok.
Mesélsz róluk?
Nem tudok nevet mondani, mert nem beszélek csecsenül.
Komoly befektetésre számítunk. Talán még el is költözünk.
Ott fűtés is lesz?
- Szeptemberben nem fogsz nevetni. - Mi lesz akkor?
Kiadom Sonsoles Durán új könyvét. Visszatér a korai irodalmi munkásságához.
Nőies, merész, tele azzal az ironikus életszemlélettel.
- Ez ő. - Bizony.
- Otthon dolgozik. - Nem, ott van.
Nézd! Ott van.
- Báránybatyut? - Nem, köszönöm.
- Kérhetnék egy pohár bort? - Igen.
Nem, talán jobb lenne egy sör.
Nem, jöjjön csak!
Legyen inkább egy vodka!
Vodka.
Köszönöm.
- Sonsoles! - Javier!
Javier! Hogy vagy?
Én jól, de nem otthon kéne írnod éppen?
Nem vagyok jól. Olyan ideg tört rám otthon, teljesen leblokkoltam.
Egy sort sem tudtam írni,
majd eltökéltem, hogy kikecmergek belőle.
Kihúztam a fiókot,
bevettem némi Diazepamot, és eljöttem ide a partira. És most itt vagyok.
- Ha nem díjaznak, az se baj! - Jó.
Tudod, milyen díjat kaptam az élettől? Méltóságot.
Nézd már! A kopasszal dugtam egyszer.
Hogy állsz a könyvvel?
- Jól. - Mennyire jól?
Hát tudod. Jól.
- Nemsoká kapsz ízelítőt. - Mikor?
- Ez irodalom, nem futószalag. - Bocsánat!
De van ugye egy ütemtervünk, és már jó ideje...
Javier! Leszerződhetnék az Anagramával is.
De nem teszem. Tudod, miért?
- Mert nekik nem kellesz. - Köszönöm.
Senkinek sem kellesz.
Sonsoles első regényei óriási sikert arattak.
Generációjának szószólójaként ünnepelték.
Nem kezelte túl jól.
Üdv, Sonsoles!
Fantasztikus vagy!
- Őrület, hogy itt vagyok! - Ez az első könyvem.
Igen, A párduc éve a kedvencem.
De az újat dedikálom, A Tigris évét.
Igen, de az elsővel túlszárnyalta magát.
- Szerintem ez a legjobb könyve. - Túlszárnyaltam? Milyen volt?
Túl elmés? Túl buta? Túl szép? Túl rémes?
María Josénak.
Köszönöm.
„María Josénak. Nyald ki a puncim!”
Ja. Nyald ki a puncim! Tűnj a francba!
- Dehát én csodáltam magát. - Igen? Menj, csodáld Szűz Máriát!
Ha bárki más az első könyvem dedikáltatná,
az már most elmehet.
A legújabb könyvem dedikálására jöttem.
Semmi tisztelet...
Köszönöm. Semmi tisztelet a szerző iránt.
Semmi tisztelet a kultúra iránt. Gyerünk! Mehettek!
Tíz éve nem adott ki sikerkönyvet.
Ez egy különös és nehéz pillanat.
De miért ?
Miért hullott egy csillag a kertembe ?
Gyerünk! Énekeljetek, a fenébe is!
Úgy festetek, mintha üldözne titeket az adóhivatal.
A fele társaság meg is érdemelné.
A kertembe...
Tudom, mit kezdjek veled
Az utolsó esélye vagyok.
Megragadlak...
Ő meg az enyém.
Ha nem fejezi be gyorsan a könyvét, agyő az álmomnak.
Az égbolt...
Nehezemre esik evőpálcikával enni.
Ugye, milyen finom?
- Nagyon... Igen. - Igen, finom.
- És mióta dolgoztok együtt? - Úgy egy hónapja?
- Igazából három. Annyi, nem? Amióta... - Ja, igen.
Figyu! Roberto mesélt róla, hogy mi a helyzet a kiadónál.
- Megvagyunk. - Hát...
Egy fókuszcsoport segítene.
- Nekem? - Nem.
- Szörnyű értékelést kapnál. - Köszi.
A könyveidnek.
Olyan csoportot kreálnánk, akik elolvasnák a könyveket,
és elmondanák, tetszettek-e.
Kösz, nem.
- Nem kell segítség? - Ez irodalom, nem futószalag.
Ez jó.
Ezen keresztül elérhetnéd a fogyasztókat.
- A könyveket nem fogyasztják. - A tieidet nem.
Na jól van, csak pozitívan! Egy kis...
Ne már!
- Madridi vagy, Esther? - Nem, valenciai.
Akkor jöttem Madridba...
Hű! Rendelnünk kell sajttortát. Itt remekül csinálják.
Hagynád beszélni?
Miután szakítottam a barátommal.
Hét évig jártunk, miközben ő börtönőrnek tanult.
Felvették Picassentbe, és egy hónap múlva elhagyott.
A börtönt választotta helyettem.
Ha rendelsz tortát, megkóstolom.
Amit csak szeretne. Amit csak szeretnél, kedves.
Hát... Nagyon örültem.
Ihatnánk valamit, nem?
Holnap benőtt körmök várnak rám.
Benőtt körmök? Csakúgy, mint máskor, nem?
Csak péntekenként. A csúcson ér véget a hét.
- Dehát tudod, édes. - Roberto! Mikor szórakoztunk utoljára?
- Például a húgod 40. szülinapján. - Idén 43 lesz.
- Mennem kell. Bocsi! - Én is megyek.
Maradj! Majd üzenj, hogy milyen volt!
- Ne! - Üzenjek?
- Jó éjszakát! Sajnálom. Pápá! - Hé!
Hé!
Akkor iszunk egyet, ugye?
Ismerek egy helyet a közelben, szóval...
- Jó. - Igen?
- Egy szolid ital. - Közel van?
Aha.
Összeilletek.
Na persze.
- Ezt megiszom, és lelépek. - Nem.
- Tuti. - Randipartnert ígértem neki. Te vagy az.
Nem szakíthatom félbe. Az Eurovízión van.
Nem akarhatsz összehozni vele.
- Miért? - Mert ki nem állhatsz. Sosem bírtál.
Átmeneti dugópartner vagy. Ennyi.
Az lennék?
Egy önző faszfej, aki fél az elköteleződéstől?
- Na, mi van? Nem táncoltok? - Indulni készültem.
- Ne! - Esther, édesem! Késő van.
- Menjünk! - Táncoljunk!
Mit csinálsz?
Gyere ide!
Most ti ketten!
Meglepetés!
- Remek holmi. - Kétszáz?
Mi legyen? Nem hagyhatjuk így itt.
- Vidd haza! - Remek! Köszi!
A hatodikon lakik, lift meg nincs. Állj fel! Fogd meg!
Hé! Taxi!
Jól van.
Hol lakik?
Mentatea. Csak ezt találtam.
Köszönöm.
Hogy van?
Most rendben van. Jól van. Pihen.
De holnap? Ki tudja?
Bocs azért, amit korábban mondtam.
A diszkóban.
Semmi gond.
Csak őszinte voltál.
Jobb, mint a piszkálódásaid Roberto előtt.
- És te? - Mi van velem?
Összeszorítod a fogad, mikor beszélek.
- Rossz szokás. - Aha, persze.
A haverod átsegít ezen, mi?
Nevetsz a baromságain. Én meg vele élek.
- Esküszöm, annyira nem vicces. - Nem emlékszem.
Mióta együtt éltek, alig találkozunk.
És ez az én hibám?
Félreértés ne essék!
A barátod nemcsak velünk nem foglalkozik.
Alig várja a munkaidő végét, hogy a kanapén sörözve
nézhesse a Mandalórit.
Eláruljak egy titkot?
Aha.
A tököm tele van bébi Yodával.
Mennem kell.
Ezek az utolsók.
- Javier! - Igen?
Ezt nézd!
Santiago Doñate?
- Miért mennék el az előadására? - Gondja van a kiadójával.
Meg a világgal.
- Népszerű. - Minőségi irodalmat kínálunk.
Mégsem veszik. Miért nem próbálkozunk más műfajjal?
A háborús tudósítók faszfejek, akik egy hétig figyelik
a lövöldözést a hotelből, aztán évekig untatnak vele.
- Izgalmasak a könyvei. - Ne csatákról mesélj!
Mesélj a napodról! Azt tedd izgalmassá!
A Quevedónál szálltam buszra.
- Reggelire ettem... - Simón! Elég!
Helló!
Segíthetek?
- Szia! - Helló!
Kérsz kávét?
Kösz, nem!
Jó. Elfogytak a kapszulák. Piszok drágák!
Kösz a segítséget Estherrel.
Nem, nem ezért jöttem. Vagyis de, csak...
Útba estél munkába menet,
és...
Úgy éreztem, nem lenne helyes nem beköszönni.
Nem is ezt akartam mondani.
Azért jöttem, mert azt hiszem, tegnap este történt valami.
Vagyis... Nyugi!
Iszogattunk, igaz? De... Végül is...
Végül is felnőttek vagyunk.
Nem történt semmi, csak nem akartam, hogy belegondolj valami komolyabbat.
Nem. Dehogy! Nem vettem komolyan.
Tudod? Egy kicsit sem.
- Valami rosszat mondtam? - Nem.
Csak azt, hogy ne jöjjek össze a legjobb barátom csajával.
Miről beszélsz?
Csak szeretnék normális viszonyt kettőnk közt.
Minden megy tovább. Te erre, én arra.
- Azt sem szeretném. - Hát akkor?
Legyünk barátok!
Kedves vagy. Megleptél. Én is tudok az lenni.
Nem kell mindenkinek tudni, hogy... Imádom Santiago Doñatét!
- Tényleg? - Minden könyvét olvastam.
- Miért? - Lenyúltam őket a tesómtól.
Tudom, nem túl intellektuálisak,
de elég lebilincselőek.
Én mondtam.
- Leszerződsz vele? - Nem.
Pedig kéne.
- Nem tudom. - Hát...
Invesztálhatsz egy új íróba, aki Foster Wallace-nak hiszi magát.
- Nem is ismerem a könyveit. - Én igen.
Örülök, hogy feltette ezt a kérdést.
Hogy láttam-e borzalmat? Hát persze, hogy láttam.
Koszovóban, 1998-ban.
Karácsonykor.
Meg Szudánban, 2013-ban.
Ötven fok volt árnyékban.
Megszárította a vért.
És folyton ugyanaz történik. Újra és újra. A felszabadítóból gazember lesz,
a barát egy tál lencséért júdássá válik.
Vagy a családja megmentéséért.
Tegyék fel a kérdést!
Megmentenék a családjukat?
Először talán a saját bőrüket mentenék.
Fogalmuk sincs, milyen a háború.
Az emberek állatokká válnak.
Tapsolj!
Gyere! Elmegy.
Santiago! Hogy van? Javi. Javier Castaños.
Még az Escorialban találkoztunk.
- Beszédet mondott? - Nem.
- Malacsültet ettem az étteremben. - Nem rémlik.
Ja, nyáron az rossz választás.
Ő Lucía.
- Örvendek! - Hölgyem!
- Nagy rajongója önnek. - Csak ő?
Nem, persze, én is. Erről akartam beszélni.
- Van egy kis kiadóm... - Nem is olyan kicsi.
Nos, közepes méretű. És hallom, hogy újat keres.
Aki a könyveimet akarja, tudja, hol talál.
Ezért vagyok itt.
- Le akar szerződtetni? - Nagyon.
Mi a kedvenc könyve?
Annyi van! Nemde?
- Nabokovtól a Sápadt tűz. - Tőlem, kölyök.
- Moszuli napkelte. - Moszuli napkelte. Nem kérdés.
Bár talán nem olyan jó, mint a...
- Kabuli napnyugta. - Kabuli napnyugta.
Vagy a Liverpooli alkony.
Nem túl nagy a cég.
Nem szeretem a nagyokat. Csak kicsesznek az emberrel.
Igaz.
Emlékeztet egy Hydrán megismert hölgyre.
„Ha a dolgok eldurvulnak,
nincs más, mint megölelni a szeretett nőt,
és várni, hogy elüljön a vihar.”
Ölelje erősen, kölyök!
- Nem, mi nem... Nincs... - Nincs köztünk...
- Ő meg én nem... - Dedikálna egyet, kérem?
Kérnie sem kell.
Lucía.
- Mi a kiadója neve? - Mon FORTE.
A Redondilla 17-ben vagyunk. Iszunk egy kávét...
Kizárt dolog. Az a kiadó mindenkinek tartozik.
- Még anyám is tudja. - Mi?
Jól hallotta.
- Megalázó. - Nem, remek volt.
Hát persze. Te szereted, ha kudarcot vallok.
- Csúfosat. - Na jó, nézzük!
Szörnyű volt, de egy próbát így is megért.
- Ezt ki mondja? - Én.
Ha mindig megkapnád, amit akarsz,
- unalmas lenne. - Szerintem jól hangzik.
- Hogy fejlődnél? - Gőzöm sincs. Túlértékeljük a szenvedést.
- Elő is bújt belőled a hedonista. - Ja.
Mind ugyanazt akarjuk. Szeretni és szeretve lenni.
Miért olyan nehéz ez?
Mert ez benne a jó, nem?
Elemzed, hogy mi működik, mi nem.
Szerintem túl sok időt töltesz fókuszcsoportokban.
Magad sem hiszed, amit mondasz.
SZÉPEK ÉS KÁRHOZOTTAK
- Olvastad? - Nem.
Nagyon jó könyv.
Fitzgerald és Zelda New York-i életéről szól.
- Rossz vége lett, nem? - Igen. De előtte remek volt.
Ha tudták volna, mi lesz a vége, belevágtak volna?
Gondolom.
- Látod? - Néha elkerülhetetlen.
- Mindig bajba kerülsz, mi? - Én?
Mármint a lányokkal.
Többször, mint szeretném.
És a munkával. Hallottalak telefonálni.
- Kémkedsz utánam, vagy mi? - Ez a munkám.
Nem.
De. Másképp nem tudnám, mikor hívjam meg a vevőt egy sörre.
Látod?
- Én állom. - Jól hangzik.
Csirió!
Mivel foglalkozol? Túl stresszes vagy, hogy ne hordj öltönyt.
- Van egy kiadóm. - Illik hozzád.
Köszönöm.
Én színészkedek.
Illik hozzád.
Köszönöm. Amúgy színészkedek, énekelek, festek, táncolok.
Fellépek.
Fellépsz?
Aha.
Na jó.
- Tegyem ide a kezem? - Igen.
Mi az?
Szörnyen kínos.
Képzeld el ezt másfél órán át!
- A fellépésed másfél órás? - Személyenként.
Néha hosszabb. Amíg meg nem történik.
Micsoda?
Hogy az ember megnyílik.
Kimutatja az érzéseit.
Mindjárt te is.
- Én is mi? - Kimutatod az érzéseidet.
- Nem. Dehogy. - De.
Mi a baj?
- Semmi. - Látom.
Ott van. Engedd ki!
- Mi a baj? - Semmi.
- Puhány vagy. - Nem.
- Engedd ki! - Nincs mit kiengedni.
Maradhatok, amíg csak akarod.
Nem vacsoráztam. Éhes vagyok.
Szereted a palacsintát?
- Dobolsz is? - Hol a fenében van a palacsintasütő?
Egy évig doboltam. Remekül csináltam.
Ha gondot okoz, hagyjuk!
Még nem ettél a narancsos palacsintámból. Eredeti francia recept.
- Tartufo! Hol a palacsintasütő? - Éltél Franciaországban?
Igen, egy kompon dolgoztam, Marseille és Tunézia között.
Falafelt is tudok sütni. Az is isteni.
Imádom a falafelt.
Meg is van.
- Bassza meg! - Van lakótársad?
- Nincs. - Hát akkor?
- Ariana! - Szia! Hogy vagy?
- Mi a fenét csinálsz? - Épp indulunk.
Nem itt laksz? Szia!
Már nem. Ez a palacsintasütőm, de ez a tapló nem adja vissza.
- Ki ez az idióta? - Javier a neve.
Van egy kiadója, és palacsintára vágyott.
Jobb szeretem a sós ételeket.
Ariana! Tedd azt vissza, és tűnj el!
Többé nem látsz, de ezt elviszem.
De az anyámé! Évekbe telt, míg összeszedte a kibaszott kuponokat.
Ne kelts bűntudatot! Antonia a gyenge pontom. Hogy van?
Remekül. Ide a palacsintasütőt! Te meg a dobverőt!
Rohadék!
A palacsintasütő! Add ide!
Futás!
Szerinted ez vicces?
Ahhoz képest, hogy csütörtök van...
- Szokj le a cigiről! - Nem cigizem.
Mehetünk. Szerintem már nem követ.
Igazából...
- Senki sem követett. - Hogyhogy?
- Egy kapualjba akartalak terelni. - Ne!
Tetszik valaki.
Látod?
Másfél óra.
- Másfél óra után megnyíltál. - Igazad volt.
- Szerelmes vagyok. - Gratulálok!
- A legjobb haverom barátnőjébe. - Az gáz.
De vele nem lesz boldog.
Miért nem?
Nincs közös jövőjük. Tudom.
- Miért nem mondod el neki? - A lánynak?
Nem, a haverodnak.
Az kizárt!
- Mert a barátod? - Ja.
- És a legjobbat akarod neki? - Hát persze.
Joga van tudni, hogy nem lesznek boldogok.
Köszönöm.
Láttunk egy új tetőtéri lakást a közelben.
Hol?
Past Alcobendasban. 20 percnyire.
- És... - Iszunk valamit?
Még nem tettünk meg 10 000 lépést.
- A krokett finom. - Aha.
Szuper itt a kaja.
- Lakást akarsz venni? - Igen, ahogy szokták.
Lakás, házasság, gyerekek...
- Ahogy szokták. - Aha.
Mi van?
- Biztos vagy benne? - Miben?
- Régen voltak terveid. - Terveim?
Terveid.
Utazni, világot látni, kalandozni...
- Javi! Podológus vagyok. - És?
Ők is utaznak. Podológusok Határok Nélkül.
- Tárt Lábak. - Ja.
Igaz. Tényleg voltak ilyen terveim. Ja.
Viszont most van egy rendelőm. Együtt vagyok Lucíával.
- Jól megvagytok? - Persze. Jól.
- Mi a baj? - Semmi.
Áruld el, mi a gond!
- Nem értelek. Mi van? - A legjobbat szeretném neked.
- Tudom. - Más vagy.
Hogy érted?
Másképp nézel ki. Mindig nevettél, boldog voltál...
Most meg zsörtölődsz.
- Ez normális. A bizalom pimaszságot szül. - Úgy érzem, valami beszippantott téged.
- Szeretem a szürkeséget. - És ha Lucía nem?
- Mondott neked valamit? - Nem.
De látszik.
Te jól ismered a nőket, mi?
- Aha. - De Lucíát nem.
Őt nem.
Bocs, ha belemászok valamibe, amibe nem kéne.
Az van, hogy eltunyulhatok.
Apámmal ugyanez volt.
Anyámmal megütötte a főnyereményt, és eltunyult. Ő meg kidobta.
Egész nap a kanapén hever, és sört vedel a Mentalistát nézve.
Ne kövesd a példáját! Ha változtatni akarsz, megteheted.
- Igazad van. - Igen?
Tökéletesen igazad van, Javi.
- Köszönöm. - Nincs mit.
Dehogy nincs!
Köszönöm.
Javi! Köszönöm!
Megkóstoltátok az új tonhalkonzervet. Mi a tapasztalatotok?
Ki sem tudtam nyitni. Nagyon trükkös.
Rendben. Volt másnak is gondja a csomagolással?
Nekem.
Kéne egy sebtapasz.
Esther!
Aki megkóstolta, annak hogy ízlett?
Nagyon. Nagyon bejött. A legjobb tonhal, amit valaha ettem.
Nagyszerű!
- Nem szereted a többi márkát? - Nem, allergiás vagyok.
- Kérlek, hívj orvost! - Netán engem is megnézhetne?
Nem, te jól vagy.
- Lu... - Folytassuk!
Látogatód van.
- Elnézést! - Mi a baj?
Hát te? Dolgozom.
Akkor vágjunk is bele? A klasszikus módon, ugye?
Ta-dam!
- Mit csinálsz? - Amit már rég meg kellett volna tennem.
De helyes!
- Igen! - Igen.
Igen!
- Ne már, Roberto! Gyere ki, kérlek! - Nem.
- Akkor engedj be! - Kizárt!
Azt hiszed, vége a világnak, de túl leszel rajta.
Hogy a picsába lennék?
- Ne csináld már! - Mondom, nem!
Roberto, kérlek! Emlékezz arra, mikor Amaya elhagyott!
Három évig szenvedtem, és feleennyire sem szerettem.
Ennek így kellett lennie. Előbb-utóbb meglátod, rájössz, hogy...
Te!
Mi van velem?
Előre láttad.
- Nem igazán. - Én nem számítottam rá. Nem vártam.
Pedig jeleket is adott.
Mert mikor Lucía nincs rendben, akkor átrendezi a bútorokat, és...
A parketta szét volt karcolva a kanapétologatástól.
- Jól van, nyugi! - Bassza meg!
- Még otthon van? - Nincs.
Estherhez költözött.
De a hétvégén hazajön a cuccaiért, és...
Én meg...
Én apámmal fogok lakni.
Utálom a Mentalistát.
Jól van.
Nem akarom újra ugyanazt átélni.
- Nem hagyhatod el. - Miért nem?
Mert szereted, és ő is szeret téged.
- Figyelj! Nem könnyű ez a lépés. - Akkor ne tedd meg!
Fogd azt a szélét! Légy szíves.
Nem. Tedd le!
Mi az? Ő küldött?
Azt mondtam, hársfateát veszek.
- Nem ihat. Alacsony a vérnyomása. - Magamnak.
- Nem jó. - Tényleg nem mennél hozzá?
Basszus! Ha már így kérded, nem is tudom.
De ha most így nyugodtan belegondolok...
Nem!
- Házat akartatok venni. - Nem.
Azt ő akart. Nekem jó az albérlet a központban.
Eladósodna, hogy tíz percre lakjon Burgostól.
Azt se tudom, mi a faszért nősülne meg.
- Beszéltem vele. - Te biztattad nősülésre?
Épp ellenkezőleg, de elszúrtam.
- Tégy úgy, mintha meg sem történt volna! - Semmi kedvem úgy folytatni.
A francba! Az egész az én hibám.
Ennek semmi köze hozzád.
Már vagy ezerszer akartam vele beszélni,
- de a barátod tesz rám. - Igen?
- Kapcsolta ki miattad a kedvenc zenéjét? - Nem.
Biztos, hogy nincs a dolognak köze hozzám?
Biztos.
Helló!
- Helló! - Helló!
- Javi! Hogy vagy? - Jól.
- Örülök, hogy látlak. - Épp indultam.
Ne! Miért mennél el pont most?
Lucíának dolga van, ugye?
Nem emlékszel? Beszéltünk a...
Elnézést! Igen, a...
Arról, hogy...
- Mi az? - Lu! Menj el sétálni, jó?
- Nem. - De igen.
Lu! Tudom, rossz passzban vagy, de én még rosszabban.
Mert én régebben vagyok benne.
- Nem kéne, Esther. - De miért?
Azt mondtad, ő a tökéletes átmeneti dugópartner.
Ennyi. Nekem kell az átmenet. Nézd, milyen jót tett az országnak!
- Esther! - Mi az?
Időpocsékolás.
Nem.
Mi teszel, ha bejön neked?
- Azt majd akkor megoldom. - Nem.
Na! Lucía! Lécci, jó? Indulj már!
Javi!
Jav...
Javi?
Kedves Javier! Elküldtem neked a kéziratot.
Bocs a többhetes késésért,
de mint tudod, ez irodalom, nem futószalag.
- Ölellek. Remélem, imádni fogod. - Nem futószalag.
Ebédelni megyünk.
- Javi! Jól vagy? - Aha.
Az ott Sonsoles kézirata?
Na?
Egész jó.
Nem tetszett.
De igen, tetszett.
A korai regényeire emlékeztet.
- Az jó, nem? - De.
- Akkor? - Nem tudom. Jól kezdődik.
Nagyon jól,
de a végére kifullad. Mintha ezerszer olvastam volna.
Javier! Kissé tanácstalannak tűnsz. Nem?
Lehet.
Jól jöhet egy külső vélemény.
Gondolod?
Egy modernebb nézőpont.
Egy fiatal, előítéletek nélküli lánytól,
aki pont olyan, mint azok, akik olvasnák a könyvet.
Köszöntök mindenkit, aki eljött Sonsoles új regénye miatt!
Csodálatos mű!
Már a címe is rendkívül érdekes, nem? Mindannyian elolvastátok, ugye?
- Nem hiszem, hogy... - Bízz bennem!
Szeretnénk hallani.
Mit gondoltok róla? Tetszett? Mondjátok el! Jó?
- Kicsit hosszú volt. - Szerintem is.
Kétszáz oldal túl hosszú? Rajzokat akar?
- Egy kicsit tényleg. - Igen.
- Oké. - Találtam gépelési hibákat.
Vettem a bátorságot, és megjelöltem őket nektek.
Jó.
Jobban oda kell figyelnünk.
Oké. Jól van.
A 49. oldalon.
- Aha. - A 73. oldalon.
A 73. oldalon.
Az 51.-en is.
Ez tök vicces volt.
Úristen! Lektorálja az egész könyvet.
De nagyon tetszett.
Jó. Ennyi elég is lesz. Igen.
Ha van még valami, amit meg tudunk... Van még valami?
Az igazat megvallva, eléggé lekötött.
A gyerekkoromat juttatta az eszembe.
Nagyszerű!
Figyu! Én még azt is...
Igen. A gond az, hogy végig jó olvasmány.
- A végével van a baj. - Úgy véled?
- Igen, mert nem tudom... - Nem értek egyet.
De. Kifullad.
- Tényleg? - Valami hiányzik, ugye?
- Igen. Méghozzá... - A fordulat.
Valami fordulatot vártam a végén, de egyáltalán nem ért meglepetés.
- Pontosan. - Ugye?
Mintha már ezerszer olvastam volna.
- Igen? - Aha.
Tetszene, ha más lenne a vége?
- Persze. - Tényleg?
- Érthetőbb lenne. - Igen.
Jó. És ki ajánlaná másoknak?
- Én. - Igen?
- Én is. - Remek!
Szuper! Mellesleg ajándéknak is jó ez a regény, nem?
Köszönöm.
- Jól vagy? - Aha.
És most?
Öltözzünk fel, mielőtt Esther megjön!
- Én nem miatta aggódom. - Tudom.
- Szarul érzem magam. - Én is.
- De ennek meg kellett történnie. - Lehet.
Biztos.
Nos...
Ezt senkinek sem kell tudnia. Nem kell összejönnünk.
Igaz?
Persze.
Nem azért léptem ki egy kapcsolatból, hogy rögtön egy másikba ugorjak.
Aha. Megértem.
Még nem jött el az ideje.
Egy szót sem szólunk.
- Nincs teher senkin. - Csak...
Amúgy meg... Pont te meg én?
Ez annyira fura!
Jobb, ha csak sodródunk az árral.
Ez csak átmeneti szex. Nem vezet sehová.
De én tudtam, hogy igen.
És hogy pontosan hová.
- Ne már! Még nem jártál itt? - Soha.
Oké. Ez a 4A lakás.
Jó? Kinyitottam.
Remek fotó!
Elég! Ez már ciki. Van rólam vagy 500 képed. Állj oda!
- Mit gondolsz? - Szép lakás.
- Jól összehoztad. - Bizony ám! Nagyon jól.
- És ez? - Meg kell ünnepelnünk, vagy nem?
Ide kanapék jönnek, oda projektor...
Akkora asztal, amekkorám még sosem volt.
A többi helyre meg növények. Ide is, oda is.
Ide is növények. Egy rakás növény mindenhová.
Megnézzük a hálószobát?
- Szia! - Szia!
Jó reggelt!
- Állj rá! - Nem, jó így.
- Úgy jobb lesz. Na! - Jó így.
Miért nem állsz rá? Szerintem úgy...
Helló!
- Szia! - Hogy vagy?
- Megijesztettél. - Visszaadhatnád az exed kulcsait.
Előbb elhozom a matracot, majd utána.
Ja, persze.
- Mi a baj? Jól festesz. - Igen, jól vagyok.
- Meghívlak egy sörre. - A bárban?
Nem. Kirúgtak.
- Tartufo! - Ez itt maradt.
Köszönöm.
- Egy újabb ex fogad? - Majd meglátod.
Üdv nálam! Légy szabad és boldog!
Tessék!
Mit csinálsz? Hová mész?
Gyere!
- Szép, mi? - Igen, tényleg gyönyörű.
Bár nem tudom, biztonságos-e.
Számomra kicsit kicsi.
- Az állványzat? - Nem, Madrid.
Ha lesz pénzem, visszamegyek Ausztráliába.
- Ott éltél? - Imádom Ausztráliát.
Sok helyen éltél?
Igen.
Fodrász voltam Thaiföldön. És taxisofőr Limában.
- És egyszer még modell is. - Ne már!
De, Getaféban, ortopédcipő-modell.
Szép kis életút, mi?
Ha tudnád...
- Ez a te lakásod? - Nem.
Nyugi! Olyan, mintha az lenne. Majd' egy éve itt élek.
- Úristen! - Nem! Igazából egy barátomé.
Hegymászó. Hat hónapot utazgat, a többit Madridban tölti.
- De már egy éve itt laksz? - Igen.
Aha.
De most, hogy mondod, utoljára
a Matterhorn megmászása előtt küldött SMS-t.
Csöpög a zuhany. Nem fizetek vízvezeték-szerelőt.
Bírod a bizonytalanságot, mi?
Ez udvariasan annyit tesz: leszarom?
Mi van a haverod csajával?
Már nem a csaja.
Remek! A tiéd?
Még nem. De az lesz.
Van önbizalmad!
Nem, a dolgok néha egyértelműek.
Nos, a szerelemben nem.
Pedig abban elég jó vagyok.
Komolyan. Mikor megismersz valakit, te nem hangolódsz rá?
De, csak általában tévedek.
Én soha. Egyből tudom, mi a szitu.
- Az első randin? - Az első csóknál.
- Te kis pimasz! - Dehát miért?
Ha meg akarsz csókolni, csak szólj!
- Nem akarlak megcsókolni. - Dehogynem!
Okos! Kisegítesz az állványra, elfogadod a sört...
- Én? - Csak ugratlak!
- És ez a sztori! - Ez nem sztori.
Ez olyan aranyos!
Na jó! Akkor bizonyítsd be!
Jól van.
Na?
- Semmi. - Ezt meg hogy érted?
Semmi. Fura. Ilyen még nem volt.
Megpróbálhatom újra?
Persze. Nyugodtan!
Nem látok semmit.
Talán ha megtalálod életed szerelmét, akkor vége.
Örökre megszűnik.
Hű! Kiderült, hogy én vagyok életed szerelme.
- Nem... - Vagyis kedvellek, de...
Nem...
Elkötelezettség-fóbiás vagyok. Csúcs, amit előadsz!
- Ez az egész műsor. Hű! - Nem. Nem te vagy.
Nem te vagy az.
Ennyi volt.
Elmúlt.
- Köszönöm! - Mit?
- Köszönöm! - Nincs mit.
Köszi!
Roberto!
- Helló! Mizu? - Hát te?
Az nem Lucía kedvenc növénye?
Nem igényel sok törődést.
Mizu, haver? Hogy vagy? Csomószor hívtalak.
Ne hazudj! Csak néhányszor.
- Bocs, nem álltam készen rá. - Én sajnálom. Annyi dolgom volt!
Szarul vagyok. Nem tudok túllépni rajta.
Nem tudok koncentrálni a munkahelyen. Nem tudok aludni. A francba!
Tudom. A szakítás megviseli az embert.
- Téged nem. - De a másik felet igen.
Miért nem utazunk el a hétvégén? Menjünk kocsival!
Hová?
Granadába. Mint amikor Amaya elhagyott. Emlékszel?
Igen, az nem volt rossz, de...
Ez most még jobb lesz.
Ne most beszéljük meg, de összehozzuk, jó?
Találkozom valakivel.
- Kivel? - Egy lánnyal.
Estherrel?
Aha.
Menj, haver!
Bocs, rengeteg a dolgom.
- Jó. Felejtsd el! - Nem érek rá.
Ne felejtsd a növényt a napon!
Várj!
- Rober! Kérlek, várj! - Ez volt az utolsó csepp.
- Legalább kivártad, míg szakítunk. - A vacsora után csókolóztunk.
- Akkor még együtt voltunk. - Nem akartam, de láttam. Ő az igazi.
Ő életem szerelme.
- Meg kell értened a képességemet. - A képességedet? Hülyének nézel?
Ne hazudj, baszd meg!
- Eddig elhitted nekem. - Csak úgy tettem.
Viccesnek tartottam.
És barátok voltunk.
Várj!
Nekem is van egy látomásom. Hogy mindig is szar alak voltál.
Egy barom vagyok!
A legszomorúbb, hogy boldogtalanná teszed majd, ahogy szoktad.
Roberto tévedett.
Életem legboldogabb hónapjai következtek.
Van tőkehal?
Szálkátlanítjuk, és grillezhető.
Az jó.
- Nyugi! Nincs sok ruhám. - Tényleg?
- Ezt ne nézd meg! - Vedd fel!
- Nekem is! - Elhasználtad mind, ugye?
Mit csinálsz?
- Mutassa meg neki! - Ne!
Mintha élne.
Hülye!
- Mi történt? - Semmi. Nyugi! Megoldom.
Nyugi? Zárd el a csapot!
Közös ruhatár?
- Helló! - Helló!
- Van egy vitorlavirágunk. - Csodás!
Hékás! Csodás nap a mai. Elmegyünk egy kiállításra a Thyssenbe?
Nem fog tetszeni.
Miért? Nem is mondtam, melyikre.
A Magritte-ra. Halálra unnád magad rajta.
Valakinek rossz kedve van?
Bocs, édesem! Munkaügy.
Egy pillanat!
Szia, Carla!
Újraolvastam Sonsoles könyvét.
Válhat klasszikussá?
Már klasszikus.
Emlékszel? Úgy érezted, már ezerszer olvastad.
- Imádom a borítót! - Ennek örülök.
Még van belőle 3000, amit mind kifizetsz.
- Miért? - Miért? Mert plágium.
- Plágium? - Több mint öt könyvből.
Na hagyjál már! Miről beszélsz?
Hülyének nézel?
Az a baj, hogy nem hiszel bennem.
Ne játszd az áldozatot, jó?
Már értem! Ezért akartad leszerződtetni Doñatét.
Nem, hanem mert megveszik a könyveit. Vele nem nehéz együtt dolgozni.
- Nem, Doñate elviselhetetlen. - De legalább nem koppint.
Az a vén pöcs 20 éve koppintja önmagát.
Szerinted tényleg kiadhatom ezt?
Nem.
Persze, hogy koppintottam.
- De gőzöm sincs a mai fiatalokról. - Akkor miért írsz róluk?
Mert nincs más mondandóm.
Azelőtt... Nos...
Zajlott az életem.
Most is zajlik.
De semmi érdekes nem történik.
Kíváncsiak a könyveidre.
És te?
Látod?
Azt mondod, nem történik veled semmi. Vele sok minden.
Ő meg kicsoda?
Világot jár, ismerkedik, bajba kerül.
- És ettem tobzoskát. - Mit?
De ugye nem influenszer?
Dehogy! Kamera előtt nem tudok beszélni.
Ariana vagyok, a múzsád.
Jó a kabátod.
- Tetszik? - Igen.
Nagyon bejön a házad.
Meglepetés!
Mi a baj?
Semmi.
Azt mondtad, hogy: „meglepetés”?
Nem.
- Miért? - Csak úgy.
Miért állsz ott? A vacsorát a nappaliban tálaltam.
Meglepetés!
Boldog szülinapot !
Boldog szülinapot, kedves Javi !
Boldog szülinapot !
Ne! Kívánnod... Kívánj valamit!
- Csirió! Igyunk! - Az arcod, haver!
- Nem számítottál rá, mi? - Nem. Kicsit sem.
Van számodra még egy apró meglepetésem.
A tiéd.
Nem kellett volna.
- Gratulálok, főnök! - Köszönöm.
A CSIRKETENYÉSZTŐ NAPLÓJA
- Nem akartunk pénzt pocsékolni. - Lenyűgöző a cselekménye.
- Sírtam, mikor felaprították a pipit. - Én is.
- Drámai! - Zseniális!
Jólesett, Lu. Köszönöm szépen.
Sejtetted, ugye?
- Nem. - Persze.
Na jó, de.
Láttam Ruben kocsiját a sarkon.
Ez komoly?
Mondtam, hogy ne ott parkoljanak, hanem a szomszédban.
Mindegy.
Szuper volt. Tényleg.
Figyu!
Boldog szülinapot!
Oda nézzenek!
Nézd csak!
Nézzük meg!
Két jegy Marrákesbe. Hallottam, mikor mondtad Robertónak,
hogy a kedvenced, mert ott nyaraltál a szüleiddel.
Imádom!
- Mi az? - Tudtad, hogy mi van benne?
Én? Nem.
- De igen. Látom az arcodon. - Honnan tudtam volna?
- Belenézel a mobilomba? - Nem!
Kiszámítható vagyok? Idegesítő?
Megőrültél? Sosem voltam boldogabb.
Mindig ezt mondod,
de amikor csinálunk valamit, olyan, mintha...
- Mintha? - Mintha számítanál rá.
- Ne butáskodj már! - Nem tudlak meglepni.
- Ki igényli? - Mindenki.
Nem. Tudod, mi a meglepő?
- Egy szívroham. - Javi! Ez nekem nagyon fontos.
Egy unalmas kapcsolat nem működik. Tapasztaltam.
- A miénk az? - Nem, de szerinted én az vagyok.
Én nem fogok az agyadra menni.
Utazzunk el Marrákesbe!
- Rég voltam a La Mamouniában. - Honnan tudsz a foglalásról?
Tudom, hogy remek az ízlésed.
Nevezzük intuíciónak! Amúgy Marrákes mindig ugyanolyan, nem?
Az óvárosban sétálva egy százast érő szőnyegre alkudozunk,
amiért 200-at fizetek, annyira szeretnéd.
A legjobb kuszkuszt javaslom,
de nem hallgatsz rám, cézársalátát rendelsz.
Cézársalátát Marrákesben?
Az öntettől megbetegszel, így a hotelben töltjük a nyaralást.
Hazafelé a reptéren veszel egy Hello magazint.
Carlota Casiraghi, vagy kicsoda, szakít a barátjával.
- Ha nem akarsz jönni, csak szólj! - De akarok.
- Késő. Estherrel megyek. - Az én ajándékom!
A kapcsolatunk első felében Roberto elől bujkáltunk,
a másik felében meg sülve-főve együtt vagyunk.
Talán teret kellene adnunk egymásnak.
Végül azt, amit a cserepekkel kerestem, elbuktam a kertészkedéssel.
A saláta kiszámíthatatlan.
Aha. A saláta kiszámíthatatlan.
De ennél kicsit költőibb dolgot szeretnék.
- Hogyne. - Lehet, esetleg...
„A természet kiszámíthatatlansága káoszba torkollott.”
Na? Tetszik?
- Telitalálat! - Jó.
- És ugye még polgármester is voltam. - Aha.
„Polgármesternő Ausztráliában.”
Csak egy kisvárosban,
ahová elvittem a fallas ünnepét. Majdnem leégettem a várost.
- Tényleg? - Esküszöm!
Szóval „egy piromániás Ausztráliában.”
- Nem engednének vissza. - Nem is csoda.
- A francba! Várnak a színházban. - Elviszlek.
Remek! Végre te is látod.
Hát, ez a lány nem semmi!
- Gratulálok! - Örülök, hogy kedveled.
- Ahogy te is. - Nem.
Van barátnőm.
Mi van?
- Semmi. - Indulunk?
- Kösz, Sonsoles. - Ugyan!
Holnap Peruról és az elpusztult delfinekről mesélek.
- Jó. - Remélem, jól alakul.
Sziasztok!
Szóval „Peru és az...”
- Javi! - Kicsim! Milyen Marrákes?
Halló!
Nem ha... Óvatosan a motorral!
Nem hallak jól. A bolhapiacon vagyunk.
- Lucía! - Lássuk...
Majd meglátod. Egy bolhapiacon vagyunk.
- Mi? - Szőnyegek!
- Imádom! - Hallasz engem?
Kész őrület, mi?
- Javi! Nem hallak. - 250.
Ötven.
Micsoda? Ötven? Várj! Javi! Visszahívlak.
Nem. Alkudni kell. Muszáj. Ötven.
- Neked, de csakis neked. - Igen?
- 200, és a kicsi ajándék. - 200-ért nagyon megéri.
Száz?
- Száz? - Megalázod.
Nem. Ez így működik.
Neked, de csakis neked száz euró. Száz.
Szuper!
Shukran! Remek! Imádom!
Oké. Átgondoljuk. Jó? Köszönjük!
Hölgyem! Ennél nem kap jobb ajánlatot. Nincs jobb a piacon.
Bravó!
Szia!
Jól áll.
Mi volt ez?
Szerepet játszottam.
- Ahogy neked a bárban. Emlékszel? - A bárban ilyen nem történt.
Igaz, kicsit változtattam rajta.
- Nem tetszett? - Ezt ki lehet mosni, ugye?
- Ez milyen vér? - Vér.
- Mi van? - Te megőrültél.
- Nem. - De.
Totálisan. Neked teljesen elment az eszed.
Még több vért szeretnél? Add ide!
Mutasd!
Óvatosan!
Mit csinálsz?
Bocs!
- Sajnálom. - De...
- Van barátnőd, nem? - De. Bocsánat! Ne haragudj!
Tényleg sajnálom. Nem akartam...
Nem is értem.
Nem tudom. Nála mindent tisztán látok, ami jó,
nálad meg semmit, de az is jó.
Na persze!
Csak döntened kell, igaz?
Nem tudom.
Én igen.
Ne aggódj! Segítek.
Ne legyél gyökér!
Ha volt is kétség, az aznap éjjel elmúlt.
Végiggondoltam, mennyi ideig vártam Lucíára.
A KÉK ÁROK LUCÍÁNAK
Most, hogy az enyém, nem veszíthetem el.
Meg akartam lepni,
megszerezni Doñate autogramját.
A vele való találkozás volt az első közös programunk.
Azt hittem, jó lesz... Uramisten!
Leöntöttem vérrel, bemutattam az exemnek, vettem neki sört,
átrohantunk Madridon, felvittem az állványzatomra is...
Nagyon nem vagyok jól.
De most komolyan...
Tényleg, Ariana,
mikor futottál te valaki után?
Szóval? Soha!
- Akkor ne fuss! - Nem. És akkor?
- Hajkurászni nem fogom. - Ne!
Mit keresünk itt?
Könyvet írunk.
Nem szól ez a könyv véletlenül a szerelemről? Megemlíti netán?
Nem. Ez a könyv valami...
Valami másról szól.
A könyv arról szól...
Miről is szól, Sonsoles?
Miről szól?
Általánosságban? Vagy konkrétan?
Ez a könyv arról szól,
hogy...
Mindenről, amiről beszélgettünk.
Egy lányról, aki járja a világot...
Aki pincérnőként és taxisofőrként dolgozott.
- Aki majmokat gondozott Melbourne-ben. - Igen.
Aki egy csomó olyasmit csinált, ami egy cseppet sem érdekel.
- Tessék? - Bocsáss meg!
- Nem... - Mármint...
Amiről mesélsz, azt mind átéltem.
Tökre bírlak, de kétlem, hogy tüntettél a pápa ellen.
Nem, azt tényleg nem. Ez igaz.
De ahhoz is lusta vagyok, hogy ilyesmi az eszembe jusson.
- Igen. - Már máshol járok.
- Az élet egy másik szakaszában, és... - És?
Mesélj! Milyen életszakaszban vagy?
Például amikor elkezdek írni,
úgy érzem, elakadok, mert az írás helyett
számomra haszontalan dolgokat kezdek vásárolni az interneten,
amiket visszaküldök, mert le vagyok égve.
Akkora seggfej vagyok!
Arról nem is beszélve, hogy ha szórakozni megyek,
berúgok, mert amúgy sosem iszom.
És egy italtól úgy festek, mint aki húszat ivott.
Nem is tudom...
Jó lenne elmenni valahová, olyan emberek közé,
akiket nem ismerek. Az íróktól, kiadóktól
már a hideg is kiráz.
Bejön egy pasi.
Bocsánat!
Egy nagyon kedves román srác.
- Aki... - Igen?
Apám rám hagyott egy házat a hegyekben.
Néha hétvégén elmegyek, mert rendbe akarom hozni,
ő pedig segít.
Egy szavát sem értem,
ahogy ő sem ért semmit, amit mondok.
És kizárólag a gipszkartonról beszélünk.
Egyszer, mire odaértem, a konyhában alakította ki a fürdőszobát.
Mondom: „Legalább csinálj egy kis polcot a kenyérpirítónak!”
Nem, amúgy én...
Nem akarok elátkozott írónő lenni.
Nem akarok többé celeb lenni.
Csak egy átlagos nő, egy boldog nő.
Mit művelsz?
Mi az?
Mit csinálsz?
Hé! Egy örökkévalóságig tartott azokat lejegyzetelni!
Ne! Ne csináld! Kérlek!
Ennyi! Ezt kell leírnod.
Mi, akik megjártuk a poklot,
egymás szemébe nézve felismerjük egymást.
És Roberto Molina...
Roberto!
Te egy hős vagy.
Mit érzel, mikor egy fejlődő országba utazol?
Hát, ugye rengeteg felelősséggel jár
a repedezett sarkak, a bőrkeményedések, vagy ne adj' isten a sarkantyúk miatt...
Ezek itt és Kambodzsában is bosszantóak.
Tehát nyugodtan mondhatom,
hogy a láb nem kap elég figyelmet a nemzetközi együttműködésben?
Semmi kétség. Így van.
Persze, ha 15 kilométert kell gyalogolni a legközelebbi kútig,
hogyan tegyük meg? A kezünkön? Nem.
Teljesen egyetértek.
Van kérdésük?
- Helló! - Helló!
Hogyan váltál egyszerű podológusból
a nemzetközi együttműködés mércéjévé?
Igazából nem nagy ügy...
Elnézést! Igen.
Nagyon szép életem volt.
Volt egy rendelőm, barátnőm.
Meg ugye lefoglalóztam egy lakást. Igen.
De aztán összetörték a szívem.
A szerelem a napalmnál is rombolóbb.
Roberto! Elmondanád, mi történt?
Az exem a legjobb barátomért hagyott el.
Már ha egy ilyet lehet barátnak nevezni.
Igen. Szia! Hogy vagy?
Ez nem egy kérdés, inkább egy gondolat.
Ha egy párkapcsolat működik, azt senki sem teheti tönkre.
Ez kedves. Jó, mi? Az.
Az viszont nem kedves,
ha a barátnőd hónapokig dug a hátad mögött a legjobb barátoddal.
Lehet. Nem tudom, csak kérdezem...
Talán még együtt lennétek,
ha odafigyeltél volna rá, és nem lettél volna egy barom.
- Össze akartunk házasodni! - Ő nem akart.
- De azt mondtad! - Nem, félreértettél!
- Nos, jól összejött a terved. - Nagyon sajnálom!
Hibáztam. Nem kellett volna hazudnom.
Nem akartam fájdalmat okozni neked.
Sajnálom.
Hát...
Mindent összevetve, azóta már elég jól vagyok.
Azt látom.
Sokat utazom, segítek másokon.
De még szeretem.
Ezért örülök, hogy boldog veled.
Igen, az.
Ezt miért mondtad?
Provokálni akarsz?
Autogramot szeretnék.
Bocsáss meg!
Gyere ide!
TAXI - FOGLALT
LUCÍÁNAK. A HYDRA SZIGETÉN TÖLTÖTT ÉVEK EMLÉKÉRE.
- Szerelmem! - Szia!
- Hogy vagy? - Jól.
Milyen volt?
Jó.
Mi az?
Semmi.
Mesélj róla!
Hát...
Tudod, mi volt az első napon?
Találtam egy gyönyörű szőnyeget az óvárosban,
és mikor lealkudtam száz euróra,
otthagytam, mert nem kellett.
A második napon betévedtünk egy szörnyű bárba.
Undorító volt,
de akartam rendelni egy cézársalátát, mert nagyon kívántam.
- De tudod, mi történt? - Hasmenés.
De mégsem rendeltem.
- Esther viszont igen. - Hasmenés.
Semmi baja nem lett. Finom volt.
De én nem azt ettem.
- Bocs, hogy elszúrtam a nyaralásod! - Nem.
Életem legjobb nyaralása volt.
Nem értem.
Hát, a harmadik napon azt mondtam:
„Ennyi! A francba ezzel a pasival!
Teszem, ami jólesik
anélkül, hogy folyton a te hangodat hallanám.”
Sok minden történt. Kiraboltak minket.
Esther...
Esther legurult egy dűnéről,
és kificamodott a bokája.
Iszapfürdőzni mentem, de kiderült, hogy nem is iszap volt.
- Hanem? - Ne is kérdezd! Undi!
A repülőn hazáig röhögtünk.
Hihetetlen volt!
Ja! Amúgy várj csak!
Carlota hozzámegy a barátjához.
Örülök, hogy jól érezted magad.
Könnyű, ha nyitott vagy a meglepetésekre.
Elmegyek zuhanyozni, jó?
Holnap átrendezem a kanapékat.
Kell itt egy kis változatosság.
Nem is mondtam, találkoztam Robertóval.
Találkoztam Robertóval.
Sokat változott.
Másnak tűnik.
Tényleg?
Átbeszélhetnénk vele a dolgokat.
Jól van.
Olyan fáradt vagyok! Ezt lekapcsolom.
Lucía! Sok minden összejött. Nem tudok elmenni.
Érezd jól magad Robertóval! Jó? Puszi!
Hogy vagy? Szia!
Javier most szólt, hogy nem tud eljönni.
- Javier nem tud eljönni? - Nem.
Nem tudom, hogy...
- Bocs! - „Bocs!”
Ez tök őszintén hangzott. Megérintett.
Mintha csak szívből jött volna.
Én most megyek.
- Ez nem volt jó ötlet. - Nem.
Látni akartalak, de ha ezt el kell viselnem...
Mégis mit mondjak? Hogy sajnálom,
és szarul érzem magam, mert beleszerettem a barátodba?
Például. Jobban hangzik, nem igaz?
Sajnálom.
Egy kicsit én is összezavarodtam.
- Azt hittem, Javi is itt lesz. - Én is.
Gyere, ülj le!
Még nem mondtad, hogy boldog vagy-e.
Szerintem valami komolyabbról kell beszélnünk.
A szakálladról.
- Mi ez a... - Király, mi?
Mit csinálsz mostanában?
Hogy mit? Semmi olyat, amit azelőtt.
- Bezártad a rendelőt? - Be.
Bezártam, és leléptem a francba.
Ezt imádni fogod. Találd ki, hová megyek a jövő hónapban!
Hová?
- Madagaszkárra. - Mi?
Igen. Sajnálom.
Ezt tényleg összehoztad?
Nem akartam egyedül punnyadni abban a tetőtéri lakásban.
Szörnyű volt!
- A lakást sem vetted meg? - Nem.
Nem, nem vettem meg semmit. Nem kell kötöttség.
Most az van...
- Jó, vagy sem? - Igen, jól megvagyunk.
Ismered Javit.
Vannak dolgok...
Néha olyan, mintha...
Nagyon nehéz meglepni.
Ha szereted a meglepetéseket,
a lánykérésemnek kurvára meg kellett volna lepnie.
Kérlek, erről ne beszéljünk többé, jó?
Biztos voltam a dolgomban. Hogy igent fogsz mondani.
- De jött a pofon. - Letérdeltél.
- Nem is. - De. Egy kicsit.
- Igyekeztem. - Igen? Istenem!
A pofon még mindig fáj. Basszus! És még mindig baromnak látszom.
- Te jó... - Nézd!
Cuki volt,
de rosszkor jött.
Rosszkor. Nem volt jó az időzítés.
Te jó ég!
Pisilnem kell.
Akkor pisilj!
Megöleljük egymást rendesen?
Az jó lenne.
- Hiányoztál. - Te is nekem.
Fél életemben az igaz szerelmet kerestem.
Meg is találtam, de nem önmagam számára.
Helló!
Várj!
Neki adod? Köszönöm.
Nézd, mit kaptál!
Meglepő, mire vagy képes,
amikor nem az igaz szerelmet hajszolod.
Te kis dagi!
BESZÁLLÓKÁRTYA AUSZTRÁLIA
Már nem csak az ingyen sör miatt járok könyvbemutatókra.
- Jövő héten? - Aha.
Elolvastam más kiadók könyveit is. Érdekelt a tevékenységük.
Véleményt cseréltünk,
és hamar rájöttem,
hogy senki sem érti a dolgát.
És életemben először őszinte voltam.
Önmagamhoz és másokhoz is.
Kedves könyvkereskedők,
olvasók és kollégák!
EGY HÁZ A HEGYEKBEN
Azt mondtam, hogy a Mon FORTE egy jól menő kiadó, de nem így van.
Nagyon rosszul muzsikál.
A kiadóknak.
Az én hibám.
Nem adtam ki egy jó könyvet, amióta... Talán még soha életemben.
De Sonsoles Navarro új könyve egy igazi gyöngyszem.
Remélem, az első kiadást együtt ünnepeljük majd.
- Helló! - Na végre!
- Nos? - Már várnak.
- Megyek. Ezt hűtsd be! - Jó.
- Hogy vagy? Kösz. - Gratulálok!
- Kösz, hogy eljöttetek! - Ki nem hagynánk.
- Hoztunk neked valamit. - Igen?
Meglepetés!
Esküvői meghívó?
- Nem. - Ne már! Esküvői meghívó, mi?
Támogatod a lábápolási alapítványomat.
Köszönöm szépen.
Ötven euróval.
Csak 25-öm van. A jobb lábon spórolnék, jó?
Figyelmet kérek!
Egy kis figyelmet kérek!
Köszönöm.
Nos, a könyv sikeres lett,
és itt van az a férfi, aki ezt lehetővé tette.
Javier tehetséges.
Meglátta bennem azt, amit én már réges-rég nem láttam.
Az írót.
Köszönöm, hogy elviseltél.
- Így volt. - És hogy figyeltél rám.
Gyertek, és ünnepeljünk! Javier fizet.
Nem. A könyv fizet.
Köszönöm.
Én köszönöm.
- Hogy vagy? - Rendkívül boldog vagyok.
És a szerelmi életed?
Állóvíz.
- Tényleg? - Aha.
Van egy meglepetésem.
- Tényleg? - Nézd csak!
- Szia! - Szia!
- Visszajöttél. - Honnan?
- Ausztráliából. - Nem is mentem el.
Természetesen nem utaztam el, mert...
Mert azt kérdeztem magamtól:
„Minek odamenni már megint?” Nem volt kedvem hozzá.
Ne aggódj! A pénzből egy podcastcsatornát indítottam.
Jól megy.
- Semmi kétség. - Aha.
Hát...
Remélem, boldog leszel.
- Már el is mész? - Igen.
Ha itt voltál, találkozhattunk volna.
Igen.
- Nem. - Nem?
Nézd, Javi...
Az van, hogy sok mindenben nem vagyok biztos, de...
De érzem, ha valakit bírok.
A döntéshez nem kell látnom a jövőt.
Értem.
Oké. Megyek.
Szia!
Szia! Leléptem. Viszlát!
Várj!
Elkísérlek.
Hová?
Nem tudom.
Bárhová.
A feliratot fordította: Botos János