Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jó, polibky.
Sladké, něžné, vášnivé...
Vše, co potřebujete o druhém vědět, je v prvním polibku.
Právě při něm... Šmarja, kroťte se trochu.
Když někoho políbíte, poznáte, jestli je to ono.
Jestli jste pro sebe stvořeni, nebo ne.
- Jako byste věděli... - Promiň, jdu pozdě, zlato.
Znáš to, když se šéfová pomátne a zničehonic po tobě chce tisíc věcí?
V pátek, těsně než máme padla. Proč za mnou nepřišla včera?
- Tváříš se vážně. - Já?
Jo. Děje se něco?
Co by se mělo dít?
- Oříšků ses ani nedotkl. - Cože?
Oříšků. Většinou je slupneš na posezení.
Zdravím.
- Ahoj, Silvio.
- Ahoj. - Ahoj.
- Berta, Silvia. - Těší mě.
Je to sympaťák, co?
Nejdřív je to miláček. Pak se na tebe začne dívat trochu divně.
Jako by viděl něco, co ty ne.
A pak ti zničehonic dá kopačky.
- Co to děláš, Silvio? - No co? Je to pravda.
- Mně jsi to udělal. - Promiň, ale mně kopačky nedal.
A navíc tady.
- Dáváš mi košem? - Ne.
- Oříšků se nedotkl, viď? - Cože?
Sejde se s tebou v pátek v narvaným baru, abys mu neudělala scénu.
Určitě už zaplatil, aby mohl rychle vzít roha.
- Ztrapňuješ se. - Tady je nazpátek.
Klapalo nám to!
- Zrovna v tom nejlepším, že jo? - Jo.
Ale on v tom nevidí budoucnost.
Říká to všem. Bojí se závazků.
To je pravda.
- Jak víš, že to nemá budoucnost? - Protože...
Pamatuju si svůj první polibek.
Pusu!
Tehdy to všechno začalo.
Konečně!
Tenkrát jsem to nechápal.
Ale brzy jsem pochopil.
Všechno se vyplnilo.
A když říkám všechno,
myslím všechno.
Promarnil jsem půl roku života, když jsem s ní chodil.
A u další holky se potvrdily moje nejhorší obavy.
- Takže chceš psát? - Rád bych, ale chybí mi disciplína.
Rád bych si založil nakladatelství. A místo bestsellerů vydával nové talenty.
Tak aby si lidi moje logo spojili s kvalitou.
- Já se zase ráda potápím. - Fakt?
Pomoc!
- Spolykal hodně vody. - Pomozte nám!
O víkendu razíme s kámoši na pláž. Přidáš se?
- Nemůžu. - Co příští víkend?
Jdu si pro kafe.
Dobře.
Při prvním polibku vidím vše.
Hezké chvíle.
- I ty zlé. - Jak víš, že to nemá budoucnost?
Je to pro nás oba nejlepší. Věř mi, vím to.
Můžu si užít a vycouvat dřív, než to jde do kopru.
Jsi hajzl.
A do kopru to jde vždycky.
Tohle jsi nečekal.
LÁSKA NA PRVNÍ POLIBEK
Mít tvůj dar, uspořádám show na Gran Vía s 15% slevou pro bejvalky.
Jasně. A nekřič tak.
Proč ho nepoužiješ, abys našel příští bestseller?
Rád bych. Jenže takhle to nefunguje.
Víš, co ještě nefunguje?
Já to věděla.
- Zkrachujeme, viď? - Ne.
- Řekl, že to tu nefunguje. - Je podolog. Pozná leda kuří oko.
Je tu náklaďák. Vrací nám 500 výtisků Deníku drůbežáře.
Nevím, co s nimi.
Kdo by to byl řekl? Vzpomínky chovatele kuřat.
- Je to portrét opuštěného venkova. - Víš, kolik jich už vyšlo?
- Dost, aby ho zase zaplnily. - Cyniky tu nechci.
Kdo v nás nevěří, může jít.
- Pomůžu ti s krabicemi, Simóne. - Dík.
- Hlavu vzhůru. Co zajít na večeři? - Tak jo.
- Řeknu i Lucíe. - Já zapomněl, musím brzo vstávat.
- No a, dlouho jsme nikde nebyli. - Fakt nejdu.
Hele, třeba Lucía vezme i nějakou kamarádku.
- Ale... - Žádný ale. Zatím čau.
- Mějte se. - Ahoj.
Kam to máme dát?
- Ahoj. - Na čem pracuješ?
Upíři v Mauthausenu.
- Pokračování? - Prequel.
To zní dobře.
- Zdravím, jak se daří? - Heleme se!
- Co ty tu? - Přišel jsi na sushi?
Na těchhle akcích už ho nejím. Na Nadalově ceně jsem chytil škrkavku.
A jak se vede? Prý máte potíže.
- A do konce roku skončíte. - Nesmysl.
Jednám s vlivnými investory.
Povíš nám o nich víc?
Nemůžu vám říct jména, protože neumím čečensky.
Ale čekáme tučnou injekci. Zvažujeme i přesun sídla.
Někam, kde se topí?
- V září vás ten smích přejde. - Co bude v září?
Vydám novinku Sonsoles Duránové.
Vrací se ke svým začátkům.
K ženskosti, syrovosti, ironickému pohledu na život.
- Vida ji. - Jo, vida ji.
Jak doma pilně pracuje.
Ne, je tady. Podívej.
Tamhle.
- Jehněčí knedlíček? - Ne, díky.
- Můžu dostat sklenku vína? - Jistě.
Anebo radši pivo.
Ne, počkejte.
Dám si vodku.
Jo. Díky.
- Sonsoles. - Javiere.
Ahoj, jak se máš?
Dobře, ale neměla bys být doma a psát?
Je mi hrozně. Doma jsem se trápila, měla jsem blok.
Nemohla jsem psát.
Tak jsem si řekla ne, musíš se z toho vyhrabat.
Ze šuplíku jsem si vzala diazepam a řekla si, že půjdu na tu akci.
Tak jsem tu. A je mi fuk, že nedostanu cenu!
- Klid. - Víš totiž, čím mě odměnil život?
Důstojností.
Hele, tomu plešounovi jsem jednou dala.
Jak ti jde kniha?
- Dobře. - Co to znamená?
Prostě dobře.
- Brzy si něco přečteš. - Kdy?
- Dělám knížky, ne párky. - Promiň.
Ale proti edičnímu plánu už máme skluz...
Mohla bych být u Anagramy, Javiere.
A nejsem. Víš proč?
- Protože Anagrama tě nechce. - Díky.
Nikdo tě nechce.
Sonsolesiny první romány měly obrovský úspěch.
Všichni ji velebili jako hlas své generace.
Moc dobře to nenesla.
Dobrý den, Sonsoles.
Jste úžasná. Nemůžu uvěřit, že jste tu.
- To je moje první kniha. - Ano, Rok levhartice mám nejradši.
Ale vyšla mi nová. Rok tygřice.
Ano, ale s tou první jste se překonala. Je to váš nejlepší text.
Překonala? V čem? Je to na mě moc chytré, hloupé, krásné, ošklivé?
Pro Maríu José.
Díky.
„Pro Maríu José... polib mi.“
Jo, polib mi. A teď se odsud kliď.
- Obdivovala jsem vás. - Tak teď si obdivuj Panenku Marii.
Jestli chce ještě někdo podepsat mou první knihu, může jít domů.
Jsem tu kvůli svému poslednímu románu!
Trochu úcty...
Děkuju mockrát. Taková neúcta k autorovi.
A ke kultuře. Běžte, zmizte.
Sonsoles už deset let nezaznamenala úspěch.
Mám teď zvláštní, těžké období.
Proč zrovna mně
přistála hvězda na zahradě?
No tak, lidi! Zpívejte!
Tváříte se, jako by na vás zaklekl berňák, sakra!
Půlka z vás by si to zasloužila.
...zahradě?
Teď už vím, co s tebou.
Jsem její poslední naděje. A ona moje.
Jestli ji nepřiměju knihu dopsat, můj sen se rozplyne.
...celou!
Já s hůlkama bojuju.
Chutná to moc dobře, ne?
- Jo. - Je to dobrota.
- Jak dlouho spolu pracujete? - Asi měsíc?
Tři měsíce, ne? Od toho...
Pravda. Jasně.
Poslyš, Roberto mi říkal, jak na tom nakladatelství je.
- Daří se nám. - Dobře.
- Měl bys zkusit focus group. - Já?
- Ty ne. Dostal bys hrozný hodnocení. - Díky.
Tvoje knihy.
Sestavíme různorodou skupinu lidí,
přečtou si je a řeknou, co se jim líbí a co ne.
Ne, díky.
- Nestojíš o pomoc? - Dělám knížky, ne párky.
To se mi líbí.
Je to nástroj, jak líp oslovit spotřebitele.
- Literatura se nespotřebovává. - Ta tvá ne.
No tak, uklidníme se.
Dobře.
- A ty jsi z Madridu, Esther? - Z Valencie.
- Přestěhovala jsem se po... - Poslyšte.
Musíme si dát cheesecake, mají ho tu senzační.
Necháš ji domluvit?
Po rozchodu s přítelem.
Byla jsem s ním sedm let, zatímco se ucházel o místo bachaře.
Vzali ho v Picassentu a měsíc nato mě opustil.
Dali mu na výběr mezi mnou a věznicí. Vybral si je.
Když objednáš dort, dám si.
Cokoli bude chtít. Řekni si, Esther.
Tak jo, těšilo mě.
Nezajdeme ještě na skleničku?
Já ne. Zítra mě čekají zarostlé nehty.
Zarostlé nehty? Ty řešíš každý den, ne?
Vždyť víš, že si je nechávám na pátek jako třešinku.
Kdy jsme si naposled někam vyrazili, Roberto?
- Když tvoje ségra slavila čtyřicátiny? - Letos jí bude 43.
- Vážně musím. Promiň. - Taky půjdu.
- Ne, ty běž. Pak mi napiš, jak bylo. - Ne. Jak napiš?
Užijte si to.
- Mrzí mě to, ale musím. Čau! - Roberto.
Hej!
Zajdeme teda na skleničku?
Kousek odsud je jeden fajn podnik.
- Tak jo. - Prima.
- V klidu se napijeme. Jo. - Tudy?
Hodila by se k tobě.
Jo, jasně.
- Dopiju a půjdu. - Ne.
- Proč ne? - Řekla jsem jí, že vás dám dohromady.
Nebudu ji rušit, když je v Eurovizi.
A nemůžu chodit s tvou kámoškou.
- Proč ne? - Vždyť mě nesnášíš. Odjakživa.
Jen se s tebou vyspí, aby se oklepala.
Teď mě urážíš.
Vždyť jsi sobeckej hajzl, co se bojí závazků. Tak co?
Tady ji máme.
- Co je? Ty netancuješ? - Už půjdu.
- Ne! - Esther, je pozdě, zlato.
- Už půjdeme. - Jde se trsat!
Co to děláš?
Pojď sem.
Teď vy dva!
Překvapení!
- Dobře. - Co 200?
Tak jak to uděláme? Nemůžeme ji tu takhle nechat.
- Vezmi ji domů ty. - Bezva. Díky.
Bydlí jenom v šestým patře bez výtahu. Nespadni. Podrž ji.
Haló, taxi!
Tak jo.
Kde bydlí?
Mátový čaj. Měla tu jenom ten.
Díky.
Jak jí je?
Je v pohodě. Je jí dobře.
Ale nevím, jak zítra.
Omlouvám se za to, co jsem řekla.
V klubu.
To nic. Byla jsi upřímná.
Lepší, než když do mě rýpeš před Robertem.
- A co ty? - Co já?
Jakmile promluvím, skřípeš zuby.
- Mám bruxismus. - Jo, jasně.
Ale před kámošem ho nemáš.
Směješ se každý jeho volovině.
- Já s ním žiju. A tak vtipný není. - Už ani nevím.
Co spolu bydlíte, skoro ho nevidím.
A můžu za to já.
To se pleteš.
Nechce nic podnikat s nikým.
Vypadne z práce, svalí se na gauč a s pivem v ruce čučí na Mandaloriana.
Chceš říct tajemství?
Baby Yoda už mi leze krkem.
Musím jít.
Poslední dvě.
- Javiere? - No?
Koukni na tohle.
Santiago Doñate?
- Proč bych tam chodil? - Rozhádal se s nakladatelem.
I zbytkem světa.
- Je populární. - Chci kvalitní literaturu.
Ale ta se neprodává.
Proč nezkusit jiný žánr?
Váleční reportéři jsou pitomci, týden sledujou z hotelu, jak padají bomby,
a zbytek života o tom mudrujou.
- Píše chytlavě. - Taky mluvíš o válce.
Radši mi chytlavě popiš cestu do práce.
Jel jsem z Quevedova náměstí a k snídani...
To stačí, Simóne.
Dobrý den.
Přejete si?
- Čau. - Ahoj.
Dáš si kafe?
Ne, díky.
Tím líp. Nemám kapsle. Jsou moc drahé.
Děkuju za pomoc s Esther.
I když proto jsem nepřišla. Teda jo, ale...
Mám to po cestě do práce.
No a...
vždycky jsem se zdráhala stavit a pozdravit tě.
Ne, kvůli tomu tu taky nejsem.
Jsem tu, protože včera
se něco stalo.
Ale klid.
Pili jsme, ale bylo to...
byli jsme... teda jsme dospělí.
O nic nešlo. Jen se chci ujistit,
že tomu nepřikládáš větší význam.
Ne. Kdepak.
Jak vidíš, tak vůbec.
- Řekla jsem něco? - Ne.
Radíš mi, ať si nezačínám s kámošovou holkou.
- Díky. - Cože?
Jen chci, abysme spolu vycházeli.
Nic se nemění. Půjdeme si zas po svých.
- To taky nechci. - A co chceš?
Abychom... byli... přátelé.
Jsi fajn. Jo, překvápko. Taky umím být fajn, ale nikomu ani muk.
Hele, Doñateho mám ráda.
- Fakt? - Četla jsem od něj vše.
- Jak to? - Kradla jsem to bráchovi.
Jasně, není to žádná intelektuální četba. Ale je to chytlavé.
Já ti to říkal.
- Přetáhneš ho k sobě? - Ne.
Měl bys.
- Kdoví. - Neblázni.
Vyděláš tím na autory, co si hrajou na Fostera Wallace.
- Ani jeho knihy neznám. - Já jo.
Za tuhle otázku jsem moc rád.
Jestli jsem viděl tu hrůzu? Jistěže ano.
Viděl jsem ji v Kosovu v roce 1998.
O Vánocích.
Viděl jsem ji v Súdánu v roce 2013.
Je tam 50 stupňů ve stínu.
Krev vysychá.
Všude se opakuje to samé.
Z osvoboditele se stane darebák.
Z přítele se za talíř čočky stane jidáš.
Ale chce jen zachránit rodinu.
Zkuste se zamyslet.
Zachránili byste rodinu?
Pozor, možná byste nejdřív zachránili sebe.
Nemáte tušení, co je to válka.
Dělá z lidí zvířata.
Tleskej.
Honem, už odchází.
Santiago! Zdravím.
Javi. Javier Castaños. Před lety jsme se potkali na Escorialu.
- Mezi řečníky? - Ne. Dal jsem si na náměstí sele.
- To nevím. - Já jo.
Sele v létě není dobrý nápad. Jinak tohle je Lucía.
- Těší mě. - Slečno.
- Je to velká fanynka. - Jen ona?
Já taky. Proto s vámi chci mluvit.
- Mám malé nakladatelství... - Tak malé není.
Dobře, střední. A vím, že hledáte nového nakladatele.
Nehledám. Zájemci vědí, kde mě najdou.
Proto jsem tady.
- Chceš mě vydávat? - Moc.
Kterou knihu máš nejradši?
Je jich tolik.
- Bledý oheň od Nabokova. - Z těch mých, synku.
- Úsvit nad Mosulem. - Rozhodně.
I když ještě lepší je...
Soumrak nad Kábulem.
Nebo Tma nad... Liverpoolem.
Nejsme moc velcí.
Ty velké nemám rád. Když s tebou vydrbou, tak ve velkým.
To je pravda.
Připomínáte mi jednu Řekyni z Hydry.
„Když je nejhůř, člověku nezbývá než obejmout ženu, kterou miluje,
a čekat, než se bouře přežene.“
Drž se jí, synku.
- Ne, my nejsme... - Kdepak. My spolu ne...
Podepíšete se mi, prosím?
Samozřejmě.
Lucía.
- Jak se nakladatelství jmenuje? - Mon FORTE.
Sídlíme v ulici Redondilla 17. Co si dát kávu...
Ani náhodou.
To nakladatelství všem dluží.
- To ví každý. - Cože?
Slyšel jsi.
- Trapas. - Mně to přišlo fajn.
Tak jistě, ty mě ráda vidíš padnout na čumák.
No dobře.
Byla to hrůza, ale museli jsme to zkusit.
- Říká kdo? - Já.
Vždycky ti nemůže všechno vyjít.
- To by byla nuda. - Já bych to bral.
- Jak by ses učil? - Nevím. Ale utrpení se dost přeceňuje.
- Řekl náš hédonista. - Jo.
Všichni přece chceme totéž. Milovat a být milováni.
Proč se kvůli tomu trápit?
V tom je ten vtip, ne?
Zjišťuješ, co funguje a co ne.
Asi trávíš moc času v těch svých skupinách.
Podle mě sám nevěříš tomu, co říkáš.
KRÁSNÍ A PROKLETÍ
Četla jsi to?
- Ne. - Je to super.
Je to o životě Fitzgeralda se Zeldou v New Yorku.
- Nedopadli špatně? - Jo. Ale předtím si to užili.
Kdyby věděli, jak to skončí, šli by do toho i tak?
Asi jo.
- Vidíš? - Někdy není zbytí.
- Máš problémy, co? - Já?
S holkama.
Víc, než bych chtěl.
A v práci. Slyšela jsem ten hovor.
- To mě teď špehuješ? - Je to moje práce.
Není.
Je. Jinak bych nevěděla, kdy zákazníka pozvat na pivo.
Vidíš?
- Zvu tě. - To už zní líp.
Na zdraví.
Co vůbec děláš? Jsi vystresovanější než kravaťáci.
- Vydávám knihy. - To se k tobě hodí.
Díky.
Já jsem herečka.
To se k tobě hodí.
Díky. Vlastně hraju, zpívám, maluju a tancuju.
- Umělecky vystupuju. - Umělecky?
Jo.
Tak jo.
- Mám ti dát ruce? - Jo.
Co?
Není mi moc příjemně.
Dělám to hodinu a půl.
- Trvá to hodinu a půl? - Na osobu.
Někdy i dýl. Než se to podaří.
Co?
Než se člověk otevře.
A ukáže svoje pocity.
Už jsi blízko.
- Čemu? - Ukážeš svoje pocity.
- Ne. Já ne. - Ano.
Co ti je?
- Nic. - Vidím to. Něco tam je. Pusť to ven.
- Co ti je? - Nic.
- Trápíš se. - Ne.
- Svěř se. - Nemám s čím.
Můžu tu sedět, dokud bude třeba.
Nejedl jsem. Mám hlad.
Máš rád palačinky?
Hraješ i na bicí?
Kde je doprčic ten palačinkovač?
Já hrál rok. Šlo mi to.
Klidně to nech plavat.
To neochutnáš moje crêpe Suzette.
Origoš francouzský recept.
- Kde je ten krám, Tartufo? - Žila jsi ve Francii?
Jo, dělala jsem na trajektu. Mezi Marseille a Tunisem.
Umím i senzační falafel.
Falafel zbožňuju.
Tady je.
- Do háje. - Ty s někým bydlíš?
- Ne. - Tak co je?
- Ariano? - Ahoj, jak se máš?
- Co tady děláš? - Klid, už jdeme.
Nebydlíš tu? Ahoj.
Už ne. Ale tohle je moje a ten parchant mi to nevrátil.
- Kdo je ten hňup? - Jmenuje se Javier.
Má nakladatelství a má chuť na palačinky.
Vlastně spíš na salát.
Vrať ten palačinkovač a ať už tě tu nevidím.
Neuvidíš, ale palačinkovač si beru.
Je mojí mámy sakra! Trvalo jí věčnost nasbírat ty body!
To je citový vydírání. Mám pro Toniu slabost. Jak se má?
Skvěle. Dej to sem a zmiz. A ty tu paličku.
Šmejde. Hej, vrať mi ten palačinkovač!
Honem!
To je taková psina?
Na čtvrtek to ujde.
- Musíš přestat kouřit. - Já nekouřím.
Můžeme jít. Určitě jsme ho setřásli.
Chceš něco vědět?
- Nikdo nás nehonil. - Cože?
- Chtěla jsem tě jen dostat dovnitř. - Počkej.
Mám někoho rád.
Vidíš?
Hodina a půl.
- A otevřel ses. - Jo, měla jsi pravdu.
- Zamiloval jsem se. - Tak to gratuluju.
- Do holky mýho nejlepšího kámoše. - Tak to je pech.
Ale nebude s ním šťastná.
Jak to?
Jejich vztah nemá budoucnost. Vím to.
- A proč to neřekneš? - Jí?
Ne, jemu.
Neblázni.
- Je to kámoš. - Jo.
- A chceš pro něj to nejlepší. - Jasně.
Zaslouží si vědět, že s ním nebude šťastná.
Díky.
Zaujal nás jeden podkrovní byt kousek odsud.
Kde?
Za Alcobendas. Jsi tam za 20 minut.
- A... - Dáme si něco?
Neušli jsme ani 10 000 kroků.
Ty krokety jsou boží.
- Jo. - Tady v okolí se dá dobře najíst.
- Uvažujete o koupi? - Však víš, jak to chodí.
Byt, svatba, děti...
- Jako každý. - Jasně.
Co je?
- Víš to určitě? - Co?
- Nevím, dřív jsi měl plány. - Jaký?
Plány.
Cestovat, poznat svět, zažít dobrodružství...
- Vždyť jsem podolog. - No a?
Ti taky cestujou. Podologové bez hranic, Open Feet...
Jo, býval to můj sen, pravda.
Ale teď mám ordinaci a Lucíu.
- Klape vám to? - To víš, že jo.
- Co se děje? - Nic.
Tak povídej.
- Co se tak tváříš? - Chci pro tebe to nejlepší.
- Já vím. - Změnili jste se.
Jak to myslíš?
Dřív jste se pořád smáli, byli šťastní. Teď se pořád popichujete.
- Normálka. Všechno časem zevšední. - No nevím. Jako byste propadli rutině.
- Já mám rutinu rád. - Jo, ale ona možná ne.
- Říkala něco? - Ne. Ale je to vidět.
Ty znáš ženy dobře, viď?
- Jo. - Ale Lucíu ne.
Ne.
Promiň, nebudu ti do toho kecat.
Je fakt, že jsem lenoch.
Táta byl stejný.
S mámou trhl jackpot a zpohodlněl.
Až ho nakonec máma vykopla.
Teď se celý den válí na gauči, popíjí pivo a kouká na Mentalistu.
Nebuď jako tvůj otec.
Pořád můžeš věci změnit.
- Máš pravdu. - Jo?
Máš naprostou pravdu, Javi.
- Díky. - Za málo.
Ne.
Děkuju.
Díky, Javi.
Díky.
Ochutnali jste nového tuňáka v konzervě. Jaké jsou vaše dojmy?
Plechovka nešla otevřít. Je to moc složité.
Dobře. Ještě někdo měl problém s obalem?
Já.
Potřebuju náplasti.
Esther.
A pokud jste ho otevřeli, jak vám chutnal?
Moc. Lepšího tuňáka jsem nejedla.
Výborně. Jiné značky vám nechutnají?
To ne. Mám alergii.
- Zavolej doktora. - Mohl by se mi na to rovnou podívat?
Ne, budete v pořádku.
- Lu? - Pojďme dál.
Máš návštěvu.
Promiňte.
Co tady děláš? Pracuju.
Tak to půjdu rovnou ke klasice.
Tadá!
- Co to děláš? - To, co jsem měl udělat už dávno.
To je romantika!
Ano!
- Neblázni, Roberto, pojď ven prosím. - Ne.
- Tak mě pusť dovnitř. - Ne!
Teď se ti sice zhroutil svět, ale to přejde, věř mi.
Leda prd přejde.
- No tak! - Ne!
Vzpomeň si na rozchod s Amayou.
Byl jsem v háji tři roky a Lucíu mám ještě radši.
Stalo se, co se mělo stát. Časem si uvědomíš, že to...
- Ty. - Co já?
Čekal jsi to.
- Ani ne. - Já ne. Vůbec.
Přitom vysílala signály.
Protože když je Lucía nešťastná, stěhuje nábytek.
A parkety byly od přesouvání gauče úplně zničené.
- Klid. - To je v pytli.
- Je ještě doma? - Ne.
Šla k Esther.
Ale o víkendu si přijde pro věci a...
A já
půjdu k tátovi.
Nesnáším Mentalistu!
- Ale no tak. - Už to znova nezvládnu!
- Nemůžeš ho opustit. - Proč ne?
Protože se milujete.
- Hele, nedělá se mi to snadno. - Tak to nedělej.
Chyť druhý konec. Prosím.
Ne. Položíme ho.
To tě poslal on?
Ne, šel jsem pro lipový čaj.
- Ten nesmí. Má nízký tlak. - Je pro mě.
- Tam ne. - Ty si ho nechceš vzít?
Ty jo, já ti vlastně nevím.
Když o tom teď mluvíš a můžu se v klidu zamyslet...
- Ne! - Chtěli jste koupit byt.
Ne, to chtěl on. Já jsem spokojená v nájmu v centru.
To on se chce zadlužit a žít mimo město.
Co ho to s tou žádostí o ruku sakra popadlo?
- Má to ode mě. - Poradils mu to?
Ne, naopak, ale zmátlo ho to.
Co dělat, že se nic z toho nestalo?
Nechci se vracet k tomu, co bylo.
Do háje. Je to moje vina.
S tebou to nemá co dělat.
Říkala jsem mu tisíckrát, že spolu musíme mluvit.
- Ale on neposlouchá. - Určitě?
- Poslechl tě někdy a vypnul Calamara? - Ne.
Myslím, jestli víš určitě, že o mě tu nejde.
Jo, vím.
Ahoj!
- Ahoj. - Ahoj.
- Javi, jak se máš? - Dobře.
- Ráda tě vidím. - Zrovna jsem byl na odchodu.
Ale prosím tě, proč bys chodil? Vždyť...
Lucía je na odchodu, ne?
Pamatuješ, o čem jsme mluvily?
Omluv nás. Však víš...
O tom tom...
- No? - Běž se projít.
- Ne. - Jo.
Vím, že ti není do smíchu, ale já jsem na tom hůř.
A navíc delší dobu.
- To není dobrý nápad. - Proč?
Říkalas, ať se s ním vyspím, že se oklepu.
A já se potřebuju oklepat.
- Jako se oklepalo Španělsko. - Esther.
- Co? - Je to zmetek.
- To nevadí. - Představ si, že se zabouchneš. Co pak?
- To budeme řešit pak. - Ne.
Jo. Šup, běž se projít.
Javi?
Jav...
Javi?
Javiere, poslala jsem ti na mail rukopis.
Omlouvám se za několikatýdenní zpoždění, ale jak víš, děláme knížky, ne párky.
Měj se hezky a snad se ti bude líbit.
Jdeme na oběd.
- Jsi v pohodě? - Jo.
To je rukopis od Sonsoles?
A?
Vypadá to dobře.
Nelíbí se ti to.
Ale jo, líbí.
Připomíná mi to první knihy.
- To je dobře, ne? - Jo.
- Takže? - Nevím. Začíná to dobře.
Fakt dobře. Ale konec je plytký. Jako bych ho četl už tisíckrát.
Vypadáš trochu bezradně, Javiere.
Asi jo.
Možná potřebuješ další názor.
Myslíš?
Modernější pohled na věc.
Nezaujaté mladé ženy.
Která odpovídá profilu potenciálního čtenáře.
Jsem moc ráda, že jste si přišli popovídat o Sonsolesině posledním románu,
je totiž senzační.
Má velmi poutavý název, že? Přečetli jste knihu všichni?
- Nevím, jestli... - Věř mi.
Zajímá nás váš názor.
Jak se vám kniha líbila? Ano?
Přišla mi krapet dlouhá.
Jo, mně taky.
Má to jenom 200 stran. Máme přidat obrázky?
- Je trochu delší. - Jo.
- Dobře. - Je tam pár překlepů.
Dovolila jsem si je vyznačit. Chcete si je zapsat?
- Ano. - Musíme dát větší pozor na detaily.
Dobře.
Strana 49.
- Dobře. - Strana 73.
Sedmdesát tři.
Strana 51.
Tahle chyba mě pobavila.
Svatá prostoto, opraví nám celou knihu.
- Jinak se mi to líbilo. - Dobře, to by k chybám asi stačilo.
Posuneme se dál. Nějaké další dojmy?
Mě to vážně chytlo, nemohla jsem...
Mně to často připomnělo dětství...
To je skvělé.
Jo a taky...
Všechno to funguje až na ten konec.
- Ten je problematický. - Myslíte? Proč?
- Ano, protože... já nevím. - Nesouhlasím.
Je plytký.
- Aha. - Něco mu chybí, že?
- Ano, nějaký... - Nějaký moment překvapení.
Jo. Chtěla jsem, aby mě překvapil. Ale vůbec mě nepřekvapil.
- Přesně. - To je pravda.
Jako bych ho četla už tisíckrát.
- Aha. - Souhlas.
- A s jiným koncem by se vám to líbilo? - Rozhodně.
- Moc. - Ano.
- Asi by to dávalo větší smysl. - Jo.
Dobře. Kdo z vás by knihu doporučil?
- Já. - Vážně?
- Já taky. - Prima!
Super. Navíc se skvěle hodí jako dárek, nemyslíte?
Díky.
- V pohodě? - Jo.
Co teď budeme dělat?
Oblečeme se, než přijde Esther.
- Ta mi starost nedělá. - Já vím.
- Připadám si hrozně. - Já taky.
- Ale stejně by k tomu došlo. - Asi jo.
Určitě.
Poslyš.
Nemusí o tom vědět, protože z toho třeba nic nebude. Ne?
Jasně.
Navíc jsem teď jeden vztah ukončila, nebudu se hned vrhat do dalšího.
Jasně, chápu. Nemáš teď náladu na vážný vztah.
- Nic mu neřekneme. - V pohodě.
Navíc jde o nás dva.
Je to hrozně divný.
Je lepší to neřešit a nechat věci plynout.
Měli jsme sex, abych se oklepala. Nikam dál to nepovede.
Ale vedlo.
A já přesně věděl kam.
- Divím se, že to tu neznáš. - Ne.
Je to byt 4A.
Je odemčeno.
Ještě jednu fotku.
Stačí. Je mi trapně. Už jich máš tak 500. Postav se tam ty.
- Co na něj říkáš? - Bomba.
- Vyhrála jsi terno. - To teda jo.
- A tohle? - Musí se to oslavit, ne?
Dám sem pohovky a projektor.
Obří stůl, jaký jsem nikdy neměla.
A kytky. Sem, sem a sem.
A další tam. Budou všude.
Chceš vidět ložnici?
- Ahoj! - Ahoj.
Dobrý den.
- Vylez nahoru. - Ne, díky.
- Bude to hezčí. - Ne, takhle.
Ale proč ne? Vždyť...
Ahoj.
- Nazdar! - Jak se máš?
- Vylekal jsi mě. - Měla bys ty klíče vrátit.
Jo, ale nejdřív si vezmu matračku.
Jasně.
- Co se děje? Vypadáš spokojeně. - To jsem.
- Zvu tě na pivo. - Do baru?
Ne, vyhodili mě.
- Tartufo. - Máš tu tohle.
Díky.
- Přivítá nás další ex? - Uvidíš.
Už jsi doma. Užívej si svobodu.
Na.
Co to děláš? Kam to jdeš?
Pojď.
- Krása, co? - Jo, to jo.
Snad to nespadne.
- Pro mě je to tu moc malý. - To lešení?
Ne, Madrid. Až si vydělám, vrátím se do Austrálie.
- Žila jsi v Austrálii? - Austrálii miluju.
- To jsi žila na tolika místech? - Jo.
Stříhala jsem v Thajsku a taxikařila v Limě.
- Jednou jsem dělala i modelku. - Kecáš.
V Getafe. Šlo o ortopedickou obuv.
- Dost jsi toho zažila. - Mohla bych vyprávět.
- Fakt je to tvůj byt? - Ne.
Ale klid, jako by byl. Bydlím tu skoro rok.
- Kristepane. - Neboj. Je kamarádův.
Půlku roku leze po skalách a půlku tráví v Madridu.
- Ale jsi tu už rok. - Jo.
To jo.
Vlastně jsme si naposled psali, když se chystal vylézt na Matterhorn.
Sprcha teče a já nemám na instalatéra.
Nevadí ti žít v nejistotě, co?
Zdvořile naznačuješ, že mám všechno na háku?
Co ta kámošova holka?
Už se rozešli.
Super. Už jste spolu?
Ještě ne. Ale budeme.
Ty jo. Pán je suverén.
Ne, ale občas je něco prostě jasný.
V lásce ne.
Právě že na lásku jsem expert.
No fakt. Ty když někoho potkáš, necítíš spřízněnost?
Jo, jenže obvykle se pletu.
Já nikdy. Poznám to.
- Na prvním rande? - Po první puse.
Ty máš ale nervy.
- Proč? - Jestli chceš pusu, máš to říct.
- Nechci se líbat. - Jasně.
Fakt.
Ty jsi ale hlavička. Pozveš mě na lešení na pivo...
- Já? - Prokoukla jsem tě.
- A jak mě hezky oblbuješ! - Neoblbuju.
Ne? Tak schválně, ukaž.
Dobře.
No?
- Nic. - Jak nic?
Zvláštní, to se mi nestává.
Zkusím to znova.
Jen do toho, zkus to.
Zase nic.
Asi to přestane, jakmile najdeš tu pravou.
Je to pryč. Navždycky.
Ty brďo, takže ta pravá jsem já.
- Ne. - Líbíš se mi, ale...
Ne.
Víš, závazky mě děsí. Ale tvoje triky mě moc baví.
- Jde ti to, fakt čubrním. - Nejsi to ty.
Je konec. Přestalo to.
- Díky. - Cože?
- Děkuju. - Není za co.
Díky!
Roberto.
- Ahoj, jak je? - Co tady děláš?
Lucíina oblíbená kytka?
Vyžadujou minimum péče.
Jak se máš? Volal jsem ti snad tisíckrát.
Nelži. Volal jsi mi jenom párkrát.
- Promiň, chtěl jsem být sám. - Ty promiň. Měl jsem napilno.
Jsem na dně. Nemůžu se z toho dostat.
Nedokážu se soustředit na práci, v noci nespím. Je to peklo.
Jo, rozchod je vždycky trauma.
- Pro tebe ne. - Ale pro tu holku jo.
Co odjet na víkend?
- Vezmeme auto a vypadneme. - Kam?
Do Granady. Byli jsme tam přece, když tě nechala Amaya.
Jo. Já nevím. Bylo to fajn, ale...
- Fakt nevím. - Užijeme si to ještě víc.
Akorát teď nemám čas, naplánujeme to jindy.
- Mám se s někým sejít. - S kým?
- S jednou holkou. - S Esther?
Musím tě vyhodit.
- Promiň, mám teď fofr. - Dobře.
- To neřeš. - Uvidíme se.
Jo a ta kytka nesmí na slunce...
Počkej!
- Počkej! - Chyběla ti do sbírky, co?
- Dík, žes počkal, až mě nechá. - Začalo to po večeři s Esther.
To jsme ještě byli spolu.
Byla to náhoda. Viděl jsem to. Je to ona.
Je to ta pravá.
- Pochop mě. Víš, jak to mám. - Cože?
Máš mě za úplnýho debila?
- Přestaň hergot lhát! - Vždycky jsi mi věřil.
Toleroval jsem tvoje bláboly! Byla to totiž sranda.
A byli jsme přátelé.
Počkej.
Taky mám teď vidění.
Vidím, žes byl vždycky sráč. A já blbec.
Nejsmutnější je, že ji zklameš jako každou.
Roberto se mýlil.
Normálně jo. Dobrý den.
Přišly nejšťastnější měsíce v mém životě.
Máte hejka?
- Ano, chcete ho i vykostit? - Tak jo.
Neboj, moc toho nemám.
- Ne, nedívej se na to. - Obleč si to.
- Dej mi taky. - Už nemáš?
Co to děláš?
Ukažte ho jemu.
- Není třeba. - Je jako živý.
Blbče.
- Co se stalo? - Nic. Klid, mám to pod kontrolou.
Jak klid? Zavři tu vodu!
Budeme to nosit oba?
- Ahoj. - Ahoj.
- Máme novou toulcovku! - Pěkná.
Dneska je hezky. Nezajdeme na výstavu k Thyssenovi?
Nebude se ti líbit.
Ani nevíš, na kterou.
Na Magritta.
Bude tě nudit.
Ty máš teda náladu.
Promiň, mám práci.
Vteřinku.
Ano, Carlo?
Prošla jsem znova Sonsolesinu knihu.
Je to trhák, ne?
To je.
Pamatuješ, jak ti přišlo, že už jsi to četl tisíckrát?
- Ta obálka je úžasná. - To jsem rád.
Mám 3 000 výtisků a ty mi je zaplatíš.
- Proč? - Proč? Je to plagiát!
- Cože? - Obšlehlas přes pět knih.
Ale prosím tě. Co to povídáš? To je absurdní.
Máš mě za blbce nebo co?
Ne, problém je v tom, že mi nevěříš.
Ještě si hraj na oběť.
Jo, jasně. Proto jsi k sobě lákal Doñateho.
Jo, protože se prodává, dá se s ním pracovat a nedělá potíže.
- Ne. Doñate je hlavně nesnesitelný. - Aspoň nikoho nevykrádá!
Ten starej vůl už 20 let vykrádá sám sebe!
Fakt si myslíš, že to můžu vydat?
Ne.
Jo, opisovala jsem.
- Co já vím, jak žijou mladí. - Tak proč o tom píšeš?
Protože jinak nemám o čem vyprávět.
Dřív jsem...
něco zažívala.
To přece i teď.
Jenže nic zajímavýho.
Lidi tě chtějí číst.
A ty?
Vidíš?
Tvrdíš, že nemáš zážitky. Ona jich má spoustu.
- Kdo to je? - Cestuje, poznává lidi, přitahuje trable.
- A jedla jsem luskouna. - Cože?
Není to influencerka?
Ne, kdepak. Neumím mluvit na kameru.
Jsem Ariana, tvoje múza.
Máš hezkou bundu.
- Líbí se ti? - Jo.
Já zase žeru tvůj dům.
Překvapení...
Co se děje?
Nic.
Neřekl jsi překvapení?
Ne.
- Proč? - Jen tak.
A nestůj tam tak. Večeře je v obýváku.
Překvapení!
Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, milý Javi!
Hodně štěstí, zdraví!
Ne! Musíš si... něco přát.
- Na zdraví. - Kdyby ses viděl.
- Nečekal jsi to, co? - Ne. Vůbec.
Máme ještě jedno překvapení.
To je pro tebe.
To jste nemuseli.
- Všechno nej, šéfe. - Díky.
DENÍK DRŮBEŽÁŘE
Nechtěli jsme utrácet.
Má to hrozně zajímavou zápletku.
- To kuřátko v drtičce mě dostalo. - Mě taky.
- Je to drama. - Jo.
Bylo to moc prima, Lu. Díky.
Tušil jsi to, viď?
- Ne. - Ale běž.
Jo, máš pravdu.
Ruben parkoval na rohu.
To jako fakt?
Říkala jsem jim, ať parkují vedle na parkovišti, ne dole.
To máš jedno.
I tak to bylo fajn.
Poslyš.
Všechno nejlepší.
A hele!
Tak ukaž.
Letenky do Marrákeše.
Jednou jsi říkal Robertovi, žes tam byl s vašima a máš to tam rád.
Paráda.
- Co? - Věděl jsi, co to je?
Já? Ne.
- Jo. Vidím ti to na očích. - Jak bych to mohl vědět?
- Díváš se mi do mobilu? - Ne!
- Takže jsem nudná a předvídatelná? - Neblázni.
- Jsem šťastný jako nikdy. - To říkáš pořád.
Ale vždycky když něco děláme, jako bys...
- Co? - Jako bys věděl, co se stane.
Nesmysl.
- Nikdy tě nepřekvapím. - Kdo stojí o překvapení?
- Všichni. - Ne. Víš, co umí překvapit?
- Infarkt. - No tak, Javi.
Je to pro mě důležité.
Monotónní vztahy nefungujou, vím to.
Náš ti takový přijde?
Ne, ale já tobě jo. Nechci partnera nudit.
Pojeďme do Marrákeše. V La Mamounia jsem nebyl roky.
Jak víš, který hotel jsem rezervovala?
Máš totiž skvělý vkus.
Já nevím, prostě intuice. Navíc co chceš vymýšlet v Marrákeši?
Projdeme si medinu,
za koberec, který bych usmlouval na 100, dám 200, abys o něj nepřišla,
doporučím ti nejlepší kuskus, ale ty si stejně dáš salát Caesar.
Kdo může jíst v Marrákeši Caesar?
Bude ti z něj zle a zbytek výletu strávíme na hotelu.
Na letišti si pak koupíš časopis ¡Hola!.
Charlotte Casigari, či jak se jmenuje, bude po rozchodu.
Jestli tam nechceš, stačí říct.
- Chci. - Pozdě, jedu s Esther.
- Je to můj dárek. - Podívej, Javi.
Půlku času jsme se schovávali před Robertem
a tu druhou jsme se od sebe nehnuli.
Třeba nám to prospěje.
To, co jsem vydělala na džbánech, jsem vrazila do zahrady.
Salát je totiž nevyzpytatelný.
Pravda, salát je nevyzpytatelný.
Ale ráda bych to formulovala nějak poetičtěji.
- Jasně. - Co třeba...
„Nepředvídatelnost přírody mě uvrhla v chaos.“
Co ty na to?
- Tak to bylo. - Dobře.
- A taky jsem byla starostka. - Pravda.
„Starostka v Austrálii...“
V jedné vesničce, zavedla jsem tam Fallas.
Málem celá shořela.
- Fakt? - Přísahám.
Takže „pyromanka v Austrálii“.
- Asi mě tam už nepustí. - To mě nepřekvapuje.
Do háje, mám vystoupení.
Hodím tě tam.
Bezva. Aspoň ho uvidíš.
Teda, Javi, ta holka je skvělá. Gratuluju.
- Jsem rád, že se ti líbí. - Tobě taky.
Ne. Mám přítelkyni.
- Aha. - Co?
- Nic. - Jdeme?
- Díky, Sonsoles. - Ále.
Zítra ti povím o Peru a těch mrtvých delfínech.
- Dobře. - Ať ti to jde od ruky.
Zatím ahoj.
Takže „Peru a...“
- Javi! - Jak je v Marrákeši?
Haló?
Špatně... Bacha, motorka!
Špatně tě slyším, jsme na trhu.
- Lucío? - Ukaž.
Však uvidíš pak.
Jsme na bleším trhu.
- Co? - Hele, koberce!
- Tenhle je boží. - Slyšíš mě?
- Blázinec, co? - Neslyším tě, Javi.
Za 250.
Dám vám 50.
Padesát? Počkej. Javi, zavolám ti pak.
Ne, musíš smlouvat. Dám vám 50.
- Pro vás a jenom pro vás 200. - Jo?
- A přihodím menší. - To je skvělá cena.
Co 100?
- Jenom 100? - Urážíš ho.
Neurážím. Takhle to funguje.
Pro vás, ale jenom pro vás, 100 euro. Platí.
Paráda!
Šukran. To je senzace. Ten...
Dobře, rozmyslíme si to. Díky.
- Mají tu spousty koberců. - Lepší nikde nenajdete, slečno.
Bravo!
Nashle.
Sluší ti to.
Co jsi mi to udělala?
To je performance. Už jsem ti to přece ukazovala v baru.
Tohle jsi vynechala.
Jo, drobet jsem to pozměnila.
- Nelíbilo se ti to? - Půjde to vyprat, že jo?
- Je to krev? - Jo.
- Co je? - Jsi fakt cvok.
- Ne. - Jo.
Jsi fakt prdlá.
Bzum bzum.
Chceš na sobě mít další krev? Dej to sem.
Ukaž.
Ale fuj.
Co to děláš?
Omlouvám se.
- Promiň. - Vždyť...
- Máš přítelkyni, ne? - Jo, promiň.
Fakt se omlouvám. Já...
Nechápu tě.
Já nevím. U ní mám ve všem jasno a je to fajn,
a u tebe ne a taky je to fajn.
Aha.
Jasně.
Takže si to potřebuješ ujasnit.
Já nevím.
Ale já jo.
Neboj, pomůžu ti.
Nebuď kretén.
Ten večer rozptýlil všechny moje pochybnosti.
Myslel jsem na to, jak dlouho jsem na Lucíu čekal.
PRO LUCÍU
Nemohl jsem ji teď ztratit.
Chtěl jsem ji překvapit.
Věnováním od Doñateho.
Setkání s ním byla naše první společná aktivita.
Přišlo mi hezké... To snad ne.
Polila jsem ho krví, představila svýmu ex,
pozvala ho na pivo, běhala s ním po městě,
ukázala mu svoje lešení. Je mi hrozně.
Na něco se tě zeptám, Ariano.
Kdy...
Kdy jsi někoho uháněla?
Pověz. Nikdy?
- Nedělej to. - Ne? Dobře.
- Nebudu ho uhánět. - Ne.
Co tady teď děláme?
Píšeme knihu.
A vypráví ta kniha nebo se snad zmiňuje o lásce? Ne.
Ta kniha
je o něčem jiném.
Je o...
O čem je, Sonsoles? O čem se v ní mluví?
Celkově je ta kniha hlavně o...
o...
Prostě o všem, o čem jsme mluvily.
O holce, která cestuje po světě.
Pracovala jako servírka, taxikářka.
- Starala se o opice v Melbourne. - Jo.
A dělala dalších milion věcí, co mě ani trochu nezajímají.
- Cože? - Promiň.
- To nic. - Já jen...
Všechno, co vyprávíš, jsem už zažila.
Mám tě ráda, ale neříkej, žes demonstrovala u papeže.
Ne, to ne, máš pravdu.
Ale nebaví mě o tom ani přemýšlet.
- Jasně. - Prostě jsem už jinde.
V jiné fázi života.
- A... - A?
Poslouchám tě.
V jaké fázi jsi?
Když třeba začnu psát, najednou mám blok
a místo psaní začnu nakupovat na internetu.
Blbosti, co vůbec nepotřebuju a pak je musím vracet, protože jsem švorc.
Jsem fakt nemožná.
Dál jsem hrozná v tom, že se na večírcích vždycky opiju.
Normálně totiž nepiju, takže když si dám sklenku, jsem namol.
Já nevím...
Ráda bych se někde seznámila s lidma z jiných kruhů.
Spisovatelů a nakladatelů už mám po krk.
A někdo se mi líbí.
Promiň. Jeden Rumun.
Je moc fajn. Je...
- Aha. - Po tátovi mám dům v horách.
Někdy tam jezdím na víkend, protože ho opravuju.
A on mi pomáhá.
Nerozumím mu ani slovo
a on zase nerozumí mně.
Bavíme se jen o sádrokartonu, ale mně to nevadí.
Jednou jsem přijela a v kuchyni byla nainstalovaná vana.
Prosila jsem ho, ať mi ze sádrokartonu udělá aspoň malý kamrlík na toustovač.
Víš, abych ti řekla pravdu,
nechci být žádná spisovatelka.
Chci si přestat hrát na něco, co nejsem,
a být normální, šťastná ženská.
Co to děláš?
Co se děje?
Co to děláš?
Trvalo mi věčnost ty poznámky sepsat.
Ne, nedělej to, prosím.
To o tomhle musíš napsat.
My, co jsme zažili peklo, se při pohledu do očí navzájem poznáme.
A Roberto Molina je...
Roberto,
jsi hrdina.
Jaký je to pocit přijet do rozvojové země?
Je to velká zodpovědnost.
Protože suché paty,
ztvrdlá kůže, nebo nedej bože patní ostruhy,
lidi trápí jak u nás, tak v Kambodži.
Takže se dá klidně říct,
že na nohy se v mezinárodní pomoci zapomíná?
Ano, rozhodně.
Když je to k nejbližší studni 15 km,
jak tam dojdete? Po rukou? Asi ne.
Jistě.
Nějaké dotazy?
- Zdravím. - Dobrý den.
Jak se z obyčejného podologa stane vzor mezinárodní spolupráce?
Není to zas taková...
Pardon. Omlouvám se.
Vedl jsem velmi pohodlný život.
Měl jsem ordinaci, přítelkyni,
zaplatil jsem zálohu na byt.
Ale zlomili mi srdce.
Láska zničila víc životů než napalm.
Povíš nám, co se stalo, Roberto?
Nejlepší kamarád mi přebral partnerku.
Pokud někoho takového vůbec lze označit za kamaráda.
Díky. Zdravím.
Mám spíš poznámku k zamyšlení.
Fungující vztah nikdo rozbít nemůže.
Moc hezká myšlenka, že?
Ale už není tak hezké,
když si to vaše přítelkyně celý měsíce tajně rozdává s vaším kámošem.
Teď budu jen tipovat.
Ale možná stačilo nebýt lenoch a občas jí naslouchat.
Měli jsme se brát!
Ona nechtěla.
- Tvrdils, že jo! - Špatně jsi to pochopil!
- Tvůj geniální plán vyšel! - Mrzí mě to!
Zvoral jsem to.
Neměl jsem lhát.
Ale nechtěl jsem ti ublížit.
Promiň.
No jo.
Každopádně se mi od té doby celkem daří.
To vidím.
Hodně cestuju, pomáhám lidem.
A dál ji miluju.
Proto jsem rád, že je s tebou šťastná.
Jo.
Co jo? To ses přišel pochlubit nebo co?
Chtěl jsem jenom autogram.
Omlouvám se.
Pojď sem.
PRO LUCÍU, PŘEJI SPOUSTU LET NA OSTROVĚ HYDRA
- Zlato. - Ahoj.
- Jak se máš? - Dobře.
Jak bylo?
Fajn.
Copak?
Nic.
Tak povídej.
Dobrá...
Víš, co se mi stalo první den? Objevila jsem v medině krásný koberec.
Začala jsem smlouvat, a když jsem ho usmlouvala na 100 eur,
už jsem o něj nestála.
Druhý den jsme narazily na takový strašný, zaplivaný podnik.
Chtěla jsem si dát salát Caesar, měla jsem na něj hroznou chuť.
- A víš, co se stalo? - Měla jsi průjem.
- Nedala jsem si ho. Ale Esther jo. - A měla průjem.
Nic jí nebylo. Byl vynikající.
Ale já jsem si ho neobjednala.
Promiň, zkazil jsem ti výlet.
Ne.
Moc jsem si to užila.
To nechápu.
Jo, třetí den jsem si totiž řekla už dost, kašlu na to.
Budu si dělat, co chci, bez toho, aby mi v hlavě pořád zněl tvůj hlas.
A stalo se toho tolik. Okradli nás.
Esther...
Esther se svalila z duny
a podvrtla si kotník.
Já si dala bahenní lázeň, a nakonec to nebylo bahno.
- A co? - Fuj, neptej se.
Při odletu jsme čůraly smíchy.
Bylo to boží.
Vlastně počkej.
Charlotte se vdává.
Jsem rád, že sis to užila.
Stačí se nechat překvapit.
Jdu si dát sprchu, jo?
A zítra přestěhuju ty pohovky, je potřeba to tu trochu předělat.
Mimochodem potkal jsem Roberta.
Potkal jsem Roberta.
Hodně se změnil.
Nepoznala bys ho.
Fakt?
Co se s ním sejít a udobřit se?
Tak jo.
Už neudržím oči. Zhasnu, jo?
Lucío, bohužel mi do toho něco vlezlo.
Užijte si to s Robertem.
Posílám pusu.
Ahoj, jak se máš?
Javier mi nechal vzkaz, nemůže přijít.
- Javier nepřijde? - Ne.
Tak nevím, jestli...
- Promiň. - „Promiň.“
To znělo fakt dojemně a upřímně.
Úplně od srdce.
- Radši půjdu. Nebyl to dobrý nápad. - Jo.
Chtěla jsem tě vidět, ale kát se tu nehodlám.
Co chceš slyšet?
„Promiň, připadám si hrozně, že jsem se zabouchla do tvýho kámoše?“
Třeba. Zní to líp, ne?
Do háje. Promiň.
Taky mě to trochu vykolejilo. Čekal jsem, že tu bude Javi.
Já taky.
Posaď se.
No a jsi šťastná?
Nejdřív musíme probrat důležitější věci.
Tvoje vousy.
- Co je? - Sexy, ne?
Co vůbec teď děláš?
Co dělám? Kupodivu nic z toho, co předtím.
Zavřel jsi ordinaci?
Jo. Zavřel jsem a na všechno se vyprdnul.
Ale tohle se ti bude líbit. Hádej, kam jedu za měsíc.
Kam?
- Na Madagaskar. - Cože?
Jo. Promiň.
Jak to, že jsi mě předběhl?
Nehodlal jsem zůstat sám v tom blbým bytě, co se nám líbil.
Hrozná představa.
- Takže jsi ho nekoupil. - Ne.
Nic jsem nekoupil. Nechci se vázat.
Teď jsem...
- Takže vám to klape? - Jasně.
Vždyť Javiho znáš.
V něčem je...
Občas mi přijde,
že ho nedokáže nic překvapit.
Počkej. Jestli máš ráda překvapení, já na tebe vybafl s prstýnkem.
A to už je něco.
Můžeme se k tomu dni už nikdy nevracet?
Byl jsem přesvědčený, že to bude jako ve filmu a řekneš ano.
- Klekl sis. - A přišla facka.
- Neklekl. - Trochu jo.
- Jenom jsem to naznačil. - Trochu... Bože.
Ta facka pořád bolí. Do háje, a pořád vypadám jako kretén.
- Ach jo. - Hele.
Bylo to milý.
- Ale nedozrál na to čas. - Jo, to teda nedozrál.
Bože můj.
Musím čůrat.
Tak běž.
Můžu tě pořádně obejmout?
Budu rád.
- Chyběla jsi mi. - Ty mně taky.
Půlku života jsem hledal opravdovou lásku.
A našel jsem ji.
Jenže nebyla moje.
Dobrý den.
Počkejte.
Pro něj? Díky.
Podívej, co jsi dostal.
Divili byste se, co všechno se dá dělat, když se nehoníte za tou pravou.
Ty můj tlusťoušku.
Začal jsem chodit na literární akce nejen kvůli pivu.
Uvidíme se v týdnu.
Četl jsem knihy kolegů,
zajímal se o jejich práci, sdíleli jsme své obavy.
A brzy mi došlo, že nikdo nemá ani páru o tom, co dělá.
UPÍŘI V MAUTHAUSENU 2
A poprvé jsem byl upřímný.
K sobě i k ostatním.
Milí knihkupci, čtenáři a kolegové.
DŮM V HORÁCH
Lhal jsem, že nakladatelství Mon FORTE se daří.
Je na tom špatně.
Do tisku s ní.
Mojí vinou.
Nevydal jsem dobrou knihu už...
Nejspíš ještě nikdy.
Domnívám se, že nová kniha Sonsoles Duránové je perla.
Snad se dočkáme i druhého vydání a společně to oslavíme.
- Zdravím.
- Ahoj. - No konečně.
- Tak co? - Už čekají.
- Dáš to chladit? - Jo.
- Zdravím. Díky. - Gratuluju.
- Dík, že jste přišli. - Přece si to nenecháme ujít.
- A něco pro tebe máme. - Jo?
- Překvapení! - Jejda. Svatební oznámení?
- Ne. - Neštvi mě.
Je to od mojí nadace.
- Ošetříme tvým jménem pár nohou. - Tak děkuju.
- Dělá to 50 eur. - Mám jenom 25. Uděláme jenom pravačku?
Dobrá.
Prosím věnujte mi chvilku pozornost.
Díky.
Kniha je hit.
A vděčím za to tamhletomu muži.
Javier má dar.
Viděl ve mně něco, co jsem v sobě já sama už dlouho neviděla.
Spisovatelku.
Díky, žes to se mnou vydržel.
- To jo. - A hlavně, žes mi věřil.
Tak jo, teď to oslavíme, ne? Platí Javier.
Ne, sranda, půjde to z knihy.
Děkuju.
Já děkuju tobě.
- Jak se máš? - Skvěle.
A co tvůj milostný život?
Ten má stopku.
- Vážně? - Jo.
Mám pro tebe překvapení.
- Fakt? - Koukej.
- Ahoj. - Čau.
- Jsi zpátky. - Odkud?
- Z Austrálie. - Nejela jsem tam.
Jo. Nejela jsem, protože...
Protože jsem si řekla:
„Co tam sakra budu dělat?“
A přešla mě chuť.
Ale neboj, z peněz za letenky si sama vyrábím podcast.
Jsem dobrá.
- To věřím. - Jo.
No nic.
Ať se ti daří.
- Ty už jdeš? - Jo.
Byla jsi tu, mohli jsme se vidět.
Jo.
- Ale ne. - Ne?
Hele, Javi, já...
Sice nemám ve spoustě věcí jasno, ale poznám...
když se mi někdo líbí.
A nepotřebuju k tomu znát budoucnost.
Jasně.
Tak já půjdu.
Měj se.
Hele, já padám. Mějte se.
Počkej.
Půjdu s tebou.
Kam?
To nevím.
Kamkoli.
Překlad titulků: Zdeněk Huml