Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Зірка реаліті-шоу Періс Хілтон
потрапила у центр уваги на Капітолійському пагорбі в середу,
розповівши законодавцям про особистий досвід травми та насильства
в центрі поведінкової терапії Юти, коли їй було 17 років.
Мене душили, били по обличчю,
чоловічий персонал підглядав за мною в душі.
Це відбувається в нашій країні з нашою молоддю.
І якщо таке може статися з Періс Хілтон та її родиною,
подумайте про людей, які сьогодні не можуть бути тут.
АЛЕ ІСТОРІЯ ПОЧАЛАСЯ 35 РОКІВ ТОМУ З ІНШОГО ТАБОРУ
…І ОДИНОГО ЧОЛОВІКА
Я заснула, думаючи, що наступного дня піду до школи.
Мені було 15 років.
У будинку було темно. Моїх батьків не було.
Мене розбудили двоє чоловіків, які стояли над моїм ліжком.
Вони були великі, схожі на горян.
Вони такі: «Вставай. Одягайся, підеш з нами».
Сказали, якщо спробую втекти, на мене одягнуть наручники.
Вони схопили мене і силою вивели з дому.
Мене відвезли до аеропорту.
РЕЄСТРАЦІЯ ҐЕЙТ
ВІДЛЬОТИ
Вони винайняли приватний літак.
Коли ми летіли, він спитав: «Хочеш знати, куди летиш?»
Я така: «Ні»,
бо не хотіла, щоб вони знали, що я боюся.
Я сіла в машину з жінкою, яка назвалася «Скаженою кішкою»,
і мужиком, який назвався «Скаженим псом».
Пам'ятаю, я думала: «Що в біса відбувається?»
Вони відвезли мене до пустелі.
А потім вдалині з'явився вогонь.
Мені дали записку, написану на звороті порожнього конверта.
«Це на краще. Ми тебе любимо».
І тоді я зрозуміла, що батьки заплатили цим людям, щоб вони мене викрали
і забрали до програми.
Ходімо. Ось і все.
Ходімо! Швидше!
Ходімо!
Вилазь з вантажівки!
Ходімо! Рухайся!
Ласкаво просимо до «Челленджера» у південних пустелях.
Наступні 63 дні ви будете під моєю опікою, під опікою мого персоналу.
Розумієте?
Так, сер!
Я вас не чую!
Так, сер!
Що робити, коли дитина, яку ти любила і ростила 16 років
раптом бунтує і стає кимось, кого ти більше не впізнаєш?
У 1980-ті роки світ змінювався.
Було глибоке занепокоєння,
що молодь Америки обирає хибний шлях.
Ненсі?
Дякую.
Сьогодні в країні панує епідемія наркоманії та алкоголізму
і ніхто від цього не застрахований.
Ні ви, ні я, і точно не наші діти.
Країна стикнулася з кризою у справах дітей.
Знаєте, типу: «А що робити?»
Коли нічого не працює,
деякі батьки відправляли своїх проблемних підлітків
у так звані «табори терапії дикої природи».
Створені, нібито, щоб позбавити їх поганих звичок і бунтарства.
Це дітище 35-річного Стіва Картісано,
колишнього сержанта ВПС.
У нашому суспільстві так багато людей
які виправдовують дітей.
Діти мають засвоїти урок,
що вони відповідальні за своє життя і вчинки.
Стів Картісано був генієм,
такий колоритний персонаж,
який знав,
як вирішити сімейні проблеми простим дзвінком.
Справа в тому, що люди або любили Стіва, або зневажали.
Гадаю, він випередив свій час. У нього була чудова ідея.
Він називається «Фонд Челленджер».
Перевиховує поганих дітей важкими випробуваннями.
Гадаю, він став популярним надто швидко.
Дітей виснажують, поки вони не стануть слухняними.
Концепція була чудовою,
а суть того, що він робив, була досить значущою.
Це не я з персоналом робимо, а матінка-природа, Філе.
Вона живе й сьогодні.
Ця галузь лише виросла.
Проблема в тому, що деякі підлітки не повертаються.
Підлітки опиняються у жорстоких умовах,
далеко за межами досяжності влади США.
Коли це виживання і дисципліна, а коли — насильство?
-Це було жахливо. -Смерть і знущання.
Його бізнес став повною катастрофою,
але він відродився з попелу,
типу: «Ніколи не здавайся».
ПЕКЕЛЬНИЙ ТАБІР: ПІДЛІТКОВИЙ КОШМАР
Гаразд, пане Картісано,
ми говоримо про ваш фонд «Челленджер».
Ваша дитина вам перечить?
У вас вдома є всезнайко?
Що ви хочете зробити з цими дітьми?
Хто кого може викрасти?
Хто контролює людей,
які хочуть виправити ваших дітей?
І скільки…
Стів Картісано запускає «Челленджер» у 1988 році.
Дітей забирають з ліжок посеред ночі.
Батьки відмовлялися від своїх прав.
Де права дітей у цій угоді? Є 16-річні діти…
Діти мають права, коли не ходять до школи,
вживають наркотики і поводяться, як справжні придурки.
Їх знайомлять з великим мужиком, який каже:
«Тепер ви належите мені,
підете у лісовий похід на 800 кілометрів
через пустелю Юти».
Мене звати «Кінський волос».
Ви робитимете усе, що вам скажуть. Без вагань.
Зрозуміло?
-Так, сер. -Так, сер.
-Зрозуміло? -Так, сер!
Скажи своє ім'я, вік і звідки ти.
Ейпріл Шмідт, 15 років.
-Кажи. -Бонні Лейк, Вашингтон.
Ейпріл Шмідт, 15 років. Бонні Лейк, Вашингтон.
Того першого дня діти зрозуміли, що вони у зовсім іншому світі,
ніж той, звідки вони приїхали.
Краще стався до рідної матері краще, ніж раніше, ясно?
Так, сер.
Це не тимчасово.
Вона багато чим пожертвувала. Ти розумієш, що це означає?
Так, сер.
Запізно плакати.
Ти мав про це думати, коли мав справу з нею, ясно?
Так, сер.
Краще виправся назавжди.
Зрозуміло?
Так, сер.
Ми їх ламали.
Але ми не ламали їх, щоб нашкодити. Ми їх ламали не для покарання.
Ми ламали їх, щоб позбутися старого лайна
і відновити…
допомогти їм стати кращими, більш позитивними людьми.
Дехто з дітей так боявся, що ледь не втрачав свідомість,
і мене це влаштовувало,
бо я хотів, щоб вони трохи боялися.
У багатьох дітей був вибір: або табір, або вони йдуть до в'язниці.
Діти не зрадіють, що тут опиняться.
Вони будуть голодні.
Вони втомляться. Будуть брудними.
Треба робити те, що працює.
Розмови і любов не змусять їх змінити думку.
Ти мене слухаєш?
Так, сер!
Стів служив у ВПС. Я служив у ВПС.
Коли ми познайомилися, це у нас було спільне.
Він відчував, що молоді треба допомагати в інший спосіб.
Ми випередили свій час.
То була 63-денна програма,
у нас було три різні секції.
Спершу ми брали їх на нижній рівень.
Ми давали їм те, що було треба, але не безкоштовно.
Усьому була ціна.
Ми давали їм їжу, але вона була в іншому місці.
Щоб потрапити туди, їм доводилося йти пішки.
Ми нікого не карали.
Наші дії мають наслідки, як хороші, так і погані.
Ви визначаєте, негативний чи позитивний наслідок.
Ви маєте розуміти,
не йдеться про дітей, які ходять у неділю до церкви
чи на молодіжні танці посеред тижня.
Йдеться про дітей, які, здебільшого,
вийшли з-під контролю, які жорстокі, які спокушатимуть ваших дітей,
дадуть їм наркотики, вкрадуть вашу машину і коштовності.
Вони тут, бо вони маніпулятори,
які навчилися працювати з системою.
Я завжди була бунтаркою, чорною вівцею в родині.
Знаєте, у дитинстві єдина сила, яку ти маєш — це твоя поведінка.
Тож я… Так, я трохи бешкетувала.
Я пила і ходила на вечірки.
Я любила курити траву.
Тож я була плановичкою. Це могло когось хвилювати.
У мене був хлопець,
якого вважали порушником спокою у місті.
Батьки не хотіли, щоб ми зустрічалися, і я мамі теж не подобалася.
Вона намагалася знайти спосіб позбутися мене з 12 років.
Тож я зібрала речі й втекла.
Я переховувалася у сестри мого хлопця, коли приїхала поліція.
Вони відправили мене додому з батьками…
але мені не сказали, куди я поїду.
Я спала на землі, без намету, без нічого. Буквально на камінні.
Давайте! Вставайте! Це не літній табір. Ось так. Ходімо!
Вранці там типу купа дітей.
Тобто худі, сорочки порвані, і до мене підійшла дівчина.
Я жувала жуйку, і вона спитала, чи і їй можна.
Вона хотіла жуйку, яку жувала я. Я така: «У неї немає смаку».
Вона: «Мені байдуже», а я: «Гаразд».
Потім інший хлопець попросив мого супу,
і я хотіла віддати йому свій суп.
А потім дівчина сказала: «Не давай йому свого супу».
«Він тобі потрібен». Я кажу: «Добре».
Було десь 45 градусів,
і я пройшла десь 800 км у тенісних черевиках.
По суті йшлося про виживання.
Продовжуй йти. Ось.
-Дякую. -Просто йди далі.
На кожному етапі життя ставало кращим.
Друга група мала ручний візок,
тож вони могли покласти своє спорядження туди, але його треба було штовхати.
Третій групі ми принесли маслоробку.
Ми принесли чавун.
Враховуючи усе, що тоді відбувалося у моєму житті,
я не заперечувала, щоб було важко, запорошено і брудно,
і щоб від нас жахливо смерділо.
Тут ми відпрацьовуємо баланс речей.
У всьому, що ми робимо, є дух.
Так було завжди, від самого початку часів.
Жити вдома було важко.
Ми з мамою постійно сварилися. Я погано вчилася.
А потім, через місяць після смерті батька,
я спробувала вчинити самогубство.
Гаразд. Усі, збирайтеся тут. Зробіть форму підкови.
Там було інакше.
У групі була інша енергія,
не було багато часу, щоб думати про своє життя.
У той момент я була в режимі виживання.
Для мене це було втіхою.
Отче наш на небесах, ми просимо тебе допомогти нам у цей час.
Пам'ятайте про жертву, яку представляє нам ця тварина.
Ми кажемо це в ім'я Ісуса Христа. Амінь.
Амінь.
Я була задоволена.
Мені дуже там подобалося.
Ми покажемо вам різні способи приготування.
Перший — яма. Для приготування візьмемо шлунок.
Готуйся мішати. Додай туди м'ясо.
Одного разу мене спитали: «Як ви знаєте, що вони готові йти додому?»
Це було у їхньому погляді. У виразі обличчя.
У них з'являвся блиск в очах.
На обличчях були усмішки, яких неможливо позбутися.
Більшість підлітків мають приходити сюди і вдосконалюватися,
і це, мабуть, буде найкраще, що з вами станеться.
Стів вважав, що усім потрібен обряд посвячення
з дитинства до дорослого життя,
який зазвичай охоплював…
щось дуже складне.
Просто боляче, розумієте?
Я просто…
Я просто відштовхнула маму і тата.
Вона написала мені листа, як любить мене і сумує,
хоче, щоб я повернулася додому,
але я маю бути тут.
Якби я вернулася додому раніше, цього б не, знаєте…
Усі зусилля, які пішли на…
моє перевиховання були б марні.
Вони проходили обряд посвячення, і це був лише початок.
Хто з вас був радий бути тут, коли дістався сюди вперше?
Один, два. Хто з вас радий бути тут зараз?
Ага.
Скільки з вас дізналися про себе щось,
чого ви не знали, коли приїхали?
І це важко пояснити тому, хто цього не розуміє.
Я почувалася успішною.
Наприкінці кожного дня я почувалася успішною.
Боротьба, випробування і труднощі роблять нас кращими.
Це просте рівняння.
У програмі було понад 700 дітей. Ми перевернули сотні життів.
Цим дітям це потрібно. Ми рятуємо ще стільки життів.
Меттью був би у колонії для неповнолітніх або мертвий,
якби ми не продовжували намагатися щось зробити.
Вибачте.
Я багато пив. Я курив багато трави.
Час від часу я ковтав ЛСД.
Чи курив трохи ФЦП.
Вниз по вулиці є міст,
і він часто стрибав звідти на потяги.
Він шаленів.
Я добре проводив час.
Але водночас мене постійно заарештовували
за зберігання наркотиків чи щось таке.
Здається, я завдавав клопоту.
Тоді поліція часто приходила з Меттью.
Вони його забирали. Може, він десь купував алкоголь.
Я, його батько, школа, поліція,
яке б покарання не було, це не мало значення.
Тоді я була готова до нестандартних рішень.
Ми говоримо про дітей у наркопритоні або втікачів,
які вийшли з-під контролю, вони — майстри маніпуляції.
-Вони звинувачують інших… -Майстри-маніпулятори.
І коли їм буде по 25, усі виправдання, чому вони покинули школу
чи вживали наркотики, не матимуть значення.
Я така: «Знаєш, що?»
«Не знаю, що ще спробувати, але це звучить добре».
Я лише там був… Я не був там довго,
але так хотів повернутися до свого «Макдональдсу» вдома.
І моїх «Орео».
І мого морозива «Раунд Топ».
Хороших речей.
Але дорослі вже прийняли рішення,
тож я подумав: «Просто впорайся з цим».
«Ти тут. Пройди програму».
«Тоді поїдеш назад і вип'єш пива».
Я просто боявся, що довго не зможу повернутися,
але думав: «Мене ж там не вб'ють».
Саме так я й думав. «Вони не можуть мене вбити».
Сьогодні чоловік, який каже
не балувати дітей і не йти до психіатра.
Натомість дайте підліткам просте повідомлення.
Збирайся. Життя — не пікнік. Пройдеш курс виживання.
Стів був відповідальний за всю програму,
а це означало рекламу, продажі по телефону,
управління фінансами та співробітниками компанії.
І вона виросла набагато швидше, ніж він очікував.
Тож він дуже залежав від жителів південної Юти,
які керували програмою там.
ВІТАЄМО В ЕСКАЛАНТЕ
Я думав, що ми зашвидко виросли, і не думаю, що ми були до цього готові.
У них немає ні душу, ні туалету, ні спальні, ні їдальні.
Дехто з персоналу… чесно кажучи, був непрофесіоналом.
Їхні ліжка — ковдри на землі.
Вони хотіли допомогти,
але не мали такого розуміння, як ми.
Діти відповідатимуть за свої вчинки.
Якщо поділишся їжею з голодним другом, обоє будете голодні.
Якщо вкрадеш їжу, тебе зв'яжуть по руках і ногах.
Співробітники були дуже молоді, більшість з них.
А ще був «Кінський Волос», польовий командир.
Проблема в тому, що він вірив у Стіва Картісано,
а Стів називав нас маніпуляторами, брехунами.
Для персоналу було нормально не вірити нам.
Деякі діти кажуть: «У мене спина болить».
Або: «У мене болить коліно». Перевірте медичний звіт.
У них ніколи не болить коліно. Ніколи не боліла спина.
Коли ти кажеш, що хвора, тебе називають брехухою.
Припини, друже. Так боляче. Боже!
По суті, вони усе від нас приховували.
І якщо ваше ставлення неправильне,
залишитеся тут більше 63 днів, доки воно не виправиться.
Чим довше ми були там, тим більше нагадували «Володаря мух».
Ми зав'язували волосся шнурком від тампонів.
Іноді діти погано згортали свої рюкзаки,
вони розсипалися дорогою,
і їм давали камінь за те, що неправильно спакувалися.
Я б рухалася набагато швидше без цього дурного каменя.
Ти мала використовувати футболку як туалетний папір, бо його не було.
Уявляєте, якби ви подорожували пустелею
і натрапили на брудних дітей з тампонами у волоссі?
Ви б такі: «Якого біса?»
Я більше не хотів жити в пустелі.
Того ранку я просто відмовився вставати.
Здається, психологи сказали, що треба вставати.
Я сказав: «Ні». Вони сказали: «Вставай!»
Я відповів: «Ні».
«Ви мене не змусите».
І він мене вдарив.
Він справді мене вдарив.
Там був ще один психолог.
Психолог сказав йому зв'язати мені ноги в щиколотках,
і він почав тягнути мене. Так, було боляче.
Але він зупинився лише за три метри.
Спитав: «Готовий до походу?»
А мені було боляче.
І він потягнув мене далі.
Шкіра на спині була подряпана.
Кожні 10-15 м він зупинявся і питав: «Готовий до походу?»
Я казав: «Ні».
«Ви не змусите мене піти».
Стів Картісано прийшов наступного ранку.
Він сказав пам'ятати, що це я винен у тому, що сталося,
а потім пішов.
Я подумав: «Ти мав бути моїм наставником».
«Ви мали бути моїми захисниками, а ви мене отак б'єте».
Кому тепер довіряти?
Соціальні служби штату повідомили,
що молодого чоловіка виключили з програми «Челленджер»,
і що у нього були травми, про які я мав знати.
Я вперше почув про програму на початку 1990 року.
Представники штату повідомили, що забирають дітей
з різними проблемами,
дітей, які приймали і торгували наркотиками,
ставили їх з дітьми, які були домашніми сиднями,
висаджували їх тут, у суворій пустелі,
і не дозволяли правоохоронцям ніякого доступу до них.
Я зберіг це у своїй пам'яті
на випадок, якщо в майбутньому мені доведеться мати справу з програмою.
Я приїхав до лікарні,
був шокований, побачивши того юнака, Меттью,
в тому стані, якому він був.
Його оглянув місцевий лікар.
Він сказав, що хлопець виснажений.
Лікар нарахував понад 80 шрамів, слідів і травм
на спині та верхній частині тулуба,
які він отримав, коли його тягли у пустелі.
Він сказав мені, що рани на різних стадіях загоєння
і що з нього знущалися співробітники програми.
Що ви відчули, коли дізналися про це?
Я був засмучений. Я був злий, бо сказав персоналу:
«Якщо ви тут скривдите чи образите дитину,
матимете справу зі мною».
«Я розберуся з вами».
Дещо з того, що ми робили, може здаватися образливим.
Стався до матері краще, ніж раніше.
Грань дуже тонка.
Не думаю, що когось треба бити,
але є час, місце і простір для того, що я вважаю тілесним покаранням.
Биття по дупі, розумієте? Хороший удар іноді творить дива.
-Ви розумієте? -Так, сер.
-Я вас не чую! -Так, сер.
Вибачте, я старої школи, але людська природа вимагає параметрів.
Інакше у нас буде анархія, а анархія не працює.
Не працювала і не буде.
З програми подзвонили і сказали, що Меттью забрали до лікарні,
і я подумала: «Ну, він під наглядом у лікарні,
тож з ним все гаразд».
Я вилетіла. Мене зустріли люди з «Челленджера».
Вони заплатили за готель.
Але як тільки я побачила Меттью, вирішила, що ми їдемо додому.
Я з самого початку зрозуміла, що це небезпечна ситуація.
Що найважче, коли ти там?
Знати, що мої ж батьки зробили це зі мною.
Програма обійшлася моїм батькам у $16 000 в 1989 році.
Тому я не… Тобто у 1989 році це була купа грошей.
За останні три роки,
за словами Картісано, майже 800 дітей пройшли через програму,
що означає майже десять мільйонів доларів.
Стів був розумний. Він знав, що на це потрібні великі гроші.
Чому ми маємо звинувачувати когось, хто має бізнес, за зароблені гроші?
Він заробив багато грошей.
Він йде. Купує великий гарний будинок.
У мене є радіо!
Він орендував машини. Колись він орендував «Ламборджині».
Що абсолютно суперечить твердженню: «Ми просто намагаємося допомогти дітям».
Розумієте?
Була велика розкіш.
ДОМАШНЄ ВІДЕО КАРТІСАНО
Я не займалася фінансами.
Просто знала, що у нас був достатній дохід,
тому багато грошей надходило, гадаю,
але також багато грошей витрачалося.
Запуск програм був дуже дорогим.
Ми знайшли будинок у Юті.
Великий будинок, десь 603 квадратних метри.
Що думаєш, Джен?
Я купила коня і почала їздити верхи.
Усе було дуже добре, і здавалося, що був великий успіх.
Думаю, саме тоді він почав втрачати концентрацію.
Та гора називається «П'ятдесятимильною».
Вона пролягає на 80 кілометрів аж до озера Пауелл.
Тут також плато Кайпаровіц.
Це було дуже погане місце для дитячих походів.
Такий ландшафт може стати смертельним дуже швидко.
Я їхав з іншим шерифом…
коли нам зателефонували з диспетчерської Річфілда
про те, що учасницю фонду «Челленджер»,
везли до лікарні Пангвіча.
Доки я був у офісі в Прово,
нам подзвонили з інших таборів і повідомили про інцидент.
Тож Стів схопив телефон і запитав, що відбувається,
і його поведінка змінилася.
Усе було дуже серйозно.
Ми одразу все кинули.
Ми з ним полетіли.
Ми не знали, у якому вона стані.
Ми просто знали, що усе серйозно.
Ми приземлилися перед машиною швидкої.
Їй робили серцево-легеневу реанімацію, до неї були підключені дроти.
Помічник лікаря подивився на неї,
і не минуло й 45 секунд, як він зупинився. Він сказав: «Вона померла».
Стів був спустошений.
Він був дуже засмучений.
Я певна, що він вважав себе винним,
це ж була його програма,
він залучав дітей до програми,
але він також знав, що не міг усе контролювати.
Він тоді не проводив багато часу в південній Юті,
знаєте, думаю, він зрозумів,
що насправді не міг вдіяти нічого,
що б могло змінити результат.
Крістен Чейз провела лише три дні на суворому плато Кайпаровіц.
Вона знепритомніла і померла, пройшовши 8 км денного походу.
Я хочу познайомити вас з Шерон Фукуа.
Шерон вирішила відправити свою доньку Крістен
у табір дикої природи після неуспішності у 10-му класі
і передозування антидепресантами.
Їй тоді було 16 років.
Шерон, звісно, не могла знати,
що більше ніколи не побачить свою єдину дочку живою.
-Вона виглядає пустотливою. -Так, такою і була.
ШЕРОН І ДЕВІД МАМА ТА БРАТ КРІСТЕН
Вона була дуже милою, приємною і…
-Вона любила наряджатися і… -Так, вона це любила.
Але трохи пізніше усе змінилося.
Вона збунтувалася.
Так, збунтувалася. Ага.
Їй просто було важко.
Ми не знали, що робити.
На четвертому тижні є 4-денний сольний період.
Усі наркотики виходять з організму.
Вони хочуть додому, бути синами й доньками
своїм батькам, отримати освіту.
Просто, знаєте… Ти думаєш, це допоможе.
Я з родини скотарів, виріс у суворій пустелі.
Люди, які виросли у цій місцевості, знають і розуміють,
наскільки суворою є пустеля.
Ти знаходишся між водоймами, які можуть бути за 10 км.
Персонал не дуже тренували
Деякі з них були колишніми учасниками «Челленджера».
Мені стало ясно, що це може призвести до катастрофи.
Офіцери з департаменту шерифа округу Кейн
сьогодні обшукали офіс фонду «Челленджер».
Чиновники сподіваються, що документи допоможуть їм вирішити,
які звинувачення пред'явити фондові.
Тоді я сказав: «Я докопаюся до суті,
і ми щось з цим зробимо».
Макс Джексон — шериф округу Кейн, де розміщений «Челленджер».
Він каже, що його завалили скаргами від батьків з усієї країни.
Ця справа захопила моє життя.
Поки вони на волі, правоохоронці матимуть роботу.
Керівництво округу Кейн вирішило мене знищити.
Якщо не дістануться до мене особисто, зроблять це через програму.
Ви відправляєте когось у пустелю, і вони там падають,
якщо виявляються ознаки гіпертермії, її треба лікувати.
Піонери не лише прокладають шлях, але й отримують стусани.
Я відвертий прихильник таких програм.
Я бачив стільки змінених життів, стільки вдячних батьків,
що не дозволю купці дрібних бюрократів диктувати,
якщо вони не мають часу, щоб прийти і подивитися.
Є велика ймовірність нового насильства, і можливо, ще однієї смерті.
Влада округу Кейн звинуватила Картісано та фонд «Челленджер»
у вбивстві з необережності.
НЕДБАЛІСТЬ ВКЛЮЧАЄ, АЛЕ НЕ ОБМЕЖУЄТЬСЯ НАСТУПНИМ:
Якщо Стіва засудять, його посадять у в'язницю.
Не було жодних сумнівів.
У в'язниці йому добре не буде, тому він дуже хвилювався.
Бо він знав, якщо програє суд, то потрапить до в'язниці
і залишить молоду матір з чотирма малими дітьми.
Як справи?
Ми очікуємо, що буде литися багато бруду,
і ми до цього готові.
Вони просто хотіли його знищити.
Ще 8 дітей з «Челленджера» кажуть, що їх били, морили голодом і прив'язували
до дерев керівники програми.
Висунуто 9 звинувачень у жорстокому поводженні з дітьми
проти фонду «Челленджер», від прив’язування дітей до дерев
до буквально їх тягання по скелястому ґрунту.
Позови.
Суди і позови почали нагромаджуватися.
Позови викликали негативний резонанс по всій країні.
Речники фонду кажуть,
що вони коштували програмі мільйони доларів.
«Челленджер» обійшовся родинам у $16 000.
Але одним із основних джерел фінансування Картісано
було виставляння рахунків страховим компаніям батьків
за «лікування» дітей.
Раптом страхові компанії хочуть їх повернути,
бо вони бачуть новини і кажуть: «Зачекайте секунду».
Я дуже переживаю, бо знаю багато інших дітей,
над якими знущалися у програмах. Не думаю, що так має бути.
Програму закрили.
У нас не було доходу. Я пішла працювати в «Сірз».
Наступні півтора-два роки ми витратили
на судову справу.
Прокурори знову намагалися довести, що Картісано більше дбав про прибутки,
ніж про безпеку підлітків, яким мав допомагати.
Вони брешуть два роки. Вони збрехали.
Вони найбрехливіші люди, яких я зустрічав.
Справа в тому, що Крістен Чейз змусили багато ходити,
і вона померла від теплового удару.
Результати розтину
показали внутрішні органи,
які відповідають тепловому удару при фізичному навантаженні,
але це також відповідає й іншим причинам смерті.
Ось, що я мав показати. То був не тепловий удар.
Це б зняло обвинувачення у вбивстві.
Я не лікар, але її привезли сюди, у пустелю,
на висоті 1800 метрів, при 37-градусній температурі,
не підготовану і змусили маршувати.
Я вважаю, що він був недбалий,
і ця недбалість призвела до смерті Крістен Чейз.
Ми були успішні у тому, що робили.
Він застелив своє ліжко, я застелив своє, ми обидва такі.
Наскільки я розумію, пане Картісано,
проти вас порушили кримінальну справу за вбивство через необережність.
Саме так.
Ваш фонд «Челленджер» відповідальний за смерть Крістен Чейз?
Я не знав Крістен. Я був за 500 км, коли вона знепритомніла в офісі…
Але у випадку Крістен, у 9 випадках жорстокого поводження з дітьми,
у різних позовах, поданих проти вас, в позові проти вас…
Ось такий висновок…
У вас таке спокійне ставлення
як на чоловіка, який, здається, стикнувся з кінцем світу.
У день винесення вердикту
суддя відправив присяжних на обговорення.
Для Стіва Картісано це було не дуже добре.
Умови, в яких вона померла,
вказували на те, що її примусили йти
без води у нестерпну спеку.
Вони пішли вранці,
а повернулися з вердиктом лише пізно вночі.
Перевага була не на його боці,
бо він мав довести у суді, що це був нещасний випадок.
Заходить присяжний і суддя питає: «До якого висновку ви прийшли?»
«Не винний, не винний, не винний, не винний».
Ми виходимо. Знаєте, було дуже цікаво.
Помилка адвокатів іноді полягає в тому,
що вони намагаються довести альтернативну теорію справи.
Це помилка.
Треба довести,
що теорія прокурора по справі хибна.
Ви точно не знаєте, від чого вона померла.
Ми припускаємо, що від синдрому токсичного шоку.
Ми припускаємо, що це міг бути септичний шок.
Це був не тепловий удар,
принаймні є обґрунтований сумнів.
Це було величезне полегшення.
Полегшення, яке неможливо описати.
Усе має закінчитися, і саме цього я хотів.
За два роки це має припинитися, я радий, що усе скінчилося.
Ми відчували, що це відповідь на молитви.
Досі не віриться.
Що, навіть за 32 роки?
Ми за нею сумуємо.
Дуже.
Ніхто за це не відповів. Так сталося.
Не знаю, звучить це жорстоко чи ні, але така реальність.
КРИТИКИ КАРТІСАНО
Ми більше не хотіли розголосу.
Ми більше не хотіли стресу й напруги.
Я хвилювалася за своїх дітей і наслідки для них,
я хотіла, щоб він покинув молодіжні програми.
Але він не знав, чим ще займатися.
У мене є дар для роботи з дітьми.
Я їх розумію. Я теж був таким.
Вони хочуть розповісти мені про свої проблеми.
Хочеш поговорити про важке життя? Давай пройдемося.
Я зміг це подолати. І ти можеш.
Ось Стів у віці чотирьох чи п'яти років.
Це Інес.
Коли він був немовлям,
від нього відмовилися батько й мати,
і його всиновила пара на ім'я Трой та Інес.
Вона була спустошена,
коли рідні батьки забрали його назад,
коли йому було два роки.
Який у вас досвід і попередня підготовка?
Різноманітний. Я випускник школи важких ударів життя,
звідки я родом і мого власного життя.
Моя мати була героїновою наркоманкою, сиділа у в'язниці.
Її вбили, коли мені було 17 років.
У мого батька був гарячий характер.
Його спосіб вирішити проблему — бити тебе.
Йому було важко у середній і старшій школі.
Було нелегко.
Він не хотів займатися бетонним бізнесом батька,
тож пішов у ВПС.
Це змінило його життя і перетворило на впевнену людину, якою він став.
Поєднання тренувань і досвіду виживання,
а також те, що він пережив у ВПС,
допомогло йому стати більш відповідальною людиною.
І тому він справді вірив, що це хороший спосіб
допомогти молодим людям,
зміцнити їхню впевненість у собі й зробити кращий вибір у житті.
Але тепер, коли суд закінчився, його виправдали…
Я хотіла, щоб він знайшов інший спосіб заробітку для сім'ї.
-І він зробив це? -Ні.
Ні.
Рівень підліткової злочинності в США підскочив більш, ніж на 25%
за останнє десятиліття.
Пахне марихуаною. Мій ніс не бреше.
У 1990-х роках батьки ще мучилися питанням:
«Що мені робити з дитиною?»
Схоже, це правда. Діти курять багато трави.
Може, стільки ж, скільки й в минулі часи.
Стів знав, що програми дикої природи допоможуть багатьом сім'ям,
але скрізь, куди він намагався потрапити,
соцслужби його закривали.
Він потрапив у чорний список.
Але Картісано, гадаю, отримував задоволення від того,
що завжди міг перехитрити владу
і почати спочатку в наступному місці, де ніхто його не знав.
Привіт, хлопці. Як справи? Я знав, що ти будеш тут.
Зрештою він поїхав на Віргінські острови.
Здається, на острів Сент-Томас.
Як репортер, я сказав: «Я спробую тебе спіймати».
«Я спробую», бо суди нічого не зробили.
У нас був лише суд громадської думки.
Перевертаєш один камінь,
а під ним ще один, який треба перевернути.
«Стівен Картісано, чию програму «Челленджер» було заборонено в Юті
після смерті його підопічної в пустелі,
знову повернувся до справи».
«Тепер він керує програмою під назвою «Охорона здоров'я Америки».
Він досі це робить.
Коли ми познайомилися, він вивчав кінематограф,
тож використав свій досвід, щоб знімати рекламні відео.
Він створив гарне відео з акторами.
Як правило, такий бунт у перші дні —
справжній хитрий бунт, якщо хочете.
Вони просто повільні.
Вони волочать ноги.
Просто не хочуть, щоб все пройшло гладко.
Замість піших походів, пам'ятаю, дітей садили на човни.
Так? Ось як було.
Гей, що ти робиш?
Гей, заспокойся.
-Заспокойся. -Дене!
Я такий: «Чекайте».
Його не збентежив той факт, що його щойно виправдали
у вбивстві з необережності 16-річної підопічної,
і що він зробив? Ви жартуєте, еге ж?
Дене!
Звісно, у такій програмі
будуть діти агресивніші за інших.
Особливо Ден був дуже агресивним.
Стів переходить на новий рівень і каже: «Я візьму ще більше грошей».
Концепція перетворилася з суворої пустелі Юти
та навчання навичкам виживання
до трохи схожої на розважальний круїз Карибським морем.
Я наглядатиму. Я тобі допоможу. Але не робитиму цього за тебе.
Якщо не складеш усе правильно, то страждатимеш.
Вони можуть десь встати на якір,
ненадовго зійти з човна,
але в дев'яти випадках з десяти поруч нікого немає.
Ви знаєте правила. Ми йдимо разом…
-Вони нам не потрібні для їжі. -Ми їмо разом. Так, це правила.
Він зміг залучити кілька найзаможніших сімей в історії Америки.
Рокфеллери.
Онук покійного губернатора Арканзасу,
його відправили туди,
усі вважали, що це законна, надійна програма,
яка допомогає дітям зосередитися
і повернутися назад покірними, наче новенькі.
Нам довелося вирішувати проблему прямо і контрольовано.
Це те, через що нам довелося пройти.
І усе вийшло добре. Ми зрештою дуже зблизилися.
Я ходив до лікаря, і він сказав моїй…
Думаю, моїй мамі…
і ми отримали відео «Охорони здоров'я Америки».
Чим ти насправді хочеш займатися?
Я не знаю. Я хочу свободи, щось таке.
Ключ до терапії з молодою людиною — стосунки,
а якщо у них немає стосунків…
Сам фільм був дуже переконливий.
…досягти всього, що могли б.
У підлітковому віці Адам був абсолютно неконтрольований.
Він не міг терпіти свою матір.
Кілька разів він кидав у неї ножі.
Я це пам’ятаю.
Я був злою дитиною,
і, гадаю, я використав усиновлення як привід, щоб бути таким.
Ми були у відчаї і мали щось зробити.
Гадаю, ви усі знаєте, чому ви тут.
Ви не відповідаєте за свої дії.
Час вам цього навчитися.
Мені потрібне було спрямування у житті, бо я його не мав.
Батько весь час працював.
Тож я полетів на Сент-Томас.
Я був готовий до чогось іншого.
Я був готовий стати кращим, працювати над собою.
За наступні шість з половиною місяців програма змінила ситуацію.
Вона змінила усе.
Вперше я зустрів Стіва, коли поїхав до Коста-Ріки.
Адам вже був там деякий час.
Ми його не бачили, і вони думали, що було б добре нам його навідати.
Що б ти сказав татові, якби він був тут?
Я б міцно його обійняв.
-Краще повернися. -Повернися. Я тут.
Це дуже емоційно.
Я не дуже емоційна людина, але мене це розчулило.
Я приїхав у гості.
Більшість людей, з якими я говорив, які пережили такий досвід…
не можуть говорити про це, не отримавши повторну травму
не менше п'яти років.
Ти, може, й розбещена дитина, яка скаржиться, але це нікого не хвилює.
Якщо твоїм батькам начхати на тебе,
усім байдуже.
Хто посилає свою дитину на таке?
Батьки приїхали за мною,
і мама не хотіла наближатися до мене, бо я смерділа.
Ми сіли в машину.
Вона опустила вікно і сказала: «Вона смердить».
Я подумала: «Якого біса?» Типу: «Що з вами не так, люди?»
Я ніколи не забуду, коли ти закінчив програму.
Ти був чистим певний час.
Ага.
Повернувся до Атланти, і просто, знаєте…
Минув тиждень, і усе почалося спочатку.
Ні, здається, минув десь місяць, а потім я повернувся до старого.
Так, тож нічого не змінилося.
Чесно кажучи, я мав залишити тебе там до кінця життя.
Це було, знаєте…
-На все життя? -Так, у джунглях.
«СОЛТ-ЛЕЙК ТРИБ'ЮН»
Моєю першою зачіпкою були повідомлення з дослідницької станції
на острові Сент-Джон.
Мені розповіли, що група дітей і кілька дорослих приїхали на човні
й сказали, що прибули на навчання
для організації під назвою «Охорона здоров'я Америки».
Але потім вони помітили, що діти були дуже розпатлані,
і здавалося, що там немає ніякої структури.
Голова дослідницької станції
подзвонив до Бюро ліцензування бізнесу Віргінських островів США,
і така організація, як «Охорона здоров'я Америки»
не мала ліцензії на ведення бізнесу на Віргінських островах.
Це була таємна діяльність.
Жодних дозволів не отримали.
Не було підтвердження від правоохоронних органів.
Жодних санітарних перевірок не проводилося.
Вони прибули зненацька,
кинули якір і почали проводити «дику терапію» у тропіках.
Тож, коли влада почала наближатися,
Картісано вирішив, що час змиватися.
Капітан пливе з Сент-Джона на інший острів,
який майже безлюдний.
Діти не знають, що відбувається.
Вони справді схожі на в'язнів плавучого терапевтичного табору,
без жодної терапії.
І вони залишаються там, в океані, місяцями.
Привіт, тату. Ми тебе любимо.
Різдво без тебе буде не таким.
Ми за тобою сумуємо.
-Бувай, тату! -Бувай!
Я 9 місяців була у «Охороні здоров'я Америки».
Ми не уявляли, куди їдемо,
як довго там пробудемо, і який був план.
Здавалося, ми постійно намагалися кудись дістатися,
просто їздили з острова на острів,
і залишалися лише, щоб купити найнеобхідніше.
Ми поїхали з Віргінських островів до Пуерто-Ріко, на острів Мона.
Домініканська Республіка.
Гаїті, а потім — на Ямайку.
Потім ми поїхали до Венесуели та Картахени у Колумбії.
Це не ті місця, які знаходяться поруч.
Вони буквально по всьому Карибському басейну.
Я просто боявся того, що станеться.
Я просто… Важко пояснити.
Не знаєш, коли їдеш додому,
просто відчуваєш, що це триває вічність.
Таке відчуття, що ти просто не зможеш повернутися додому.
Я дізнався, що програма скоротилася до п'яти дітей
на катамарані.
За кілька тижнів вони наблизяться до Пуерто-Ріко.
Кілька дітей вирішують: «Треба звідси вибиратися».
Вони намагалися знайти когось, хто б їм повірив,
типу: «Ми щойно втекли. Допоможіть нам!»
Капітану набридло, що діти втікають,
тож він вирішив: «Я прив'яжу дітей в машині,
накину їм петлі на шию,
прив'яжу мотузку до машини, щоб вони не втекли».
Влада Пуерто-Ріко з'явилася дуже швидко,
думаючи, що це якась організована злочинність.
Діти повернулися додому і почали казати батькам:
«Знаєте, куди ви мене відправили?»
Влада втрутилася, Охорона здоров'я Пуерто-Ріко.
В підсумку: жодного дозволу, жодної ліцензії на роботу,
й Картісано робить звичний прийом — «суворо полюбити їх і кинути».
Картісано не знайшли.
З точки зору журналістів, усі думають, що він пропав безвісті.
Він знайде інше покликання.
Ми втратили усе.
Гроші, які надходили йому за програму,
які він використав для програми,
не пам'ятаю, щоб я їх бачила.
Я знала, що фінансові справи йдуть дуже погано.
Знаєте: «Ми не можемо цього купити. Не можемо. Не можна цього зробити».
Тоді я багато не розуміла.
Так, у нас нічого не було.
Батько був генієм.
Він найрозумніша людина, яку я зустрічала.
Він міг стільки всього зробити.
Я подумала: «Тату, прошу, займайся чимось іншим».
Я злилася на нього, хотіла, щоб він робив щось інше,
щоб у нас було нормальне життя.
Щоб наша сім'я була нормальною.
ДЕВІД СИН СТІВА ТА ДЕББІ
Дуже добре.
Так. Привіт.
-Привіт. -Привіт.
Можеш подивитися на динозавра?
Так, добре.
У другому класі Девід був сором'язливим.
Можеш повернутися обличчям до стіни? Сюди.
Але коли йому виповнилося 12, він почав тусуватися
з дітьми, які любили випивати, гуляти, курити марихуану і таке інше,
і він швидко… Думаю, він зрозумів, що його сором'язливість зникне.
Він дуже сильно присів на наркотики.
У нього не було відчуття міри…
У Дейва не було ліміту, еге ж?
Він хотів вжити якомога більше, незважаючи ні на що.
Усе просто пішло шкереберть. Він захопився наркотиками.
Було дуже важко. Я працювала повний день.
Стів мав різні підробітки тут і там.
Стів Картісано досі був упевнений,
що терапія в дикій природі — це хороший бізнес.
Стів зв'язується з бізнесменами,
які хочуть розпочати програму на Самоа.
Стів став консультантом.
Проте слава Стіва Картісано переслідувала Стіва Картісано,
тож він представлявся батькам як Стів Майклз.
Стів зміг запустити програму на Самоа.
Тому ми вирішили відправити Девіда.
Тож ми відправили туди двох чоловіків, щоб викрасти його,
як і інших студентів, та відправити на Самоа.
Що це? Це вхід?
Це «охоронець» у лапках.
Слідкує за тим, щоб туди не заходили ті, хто не має.
Там великий знак.
Саме так. Це знак. «Академія Тихоокеанського узбережжя».
Дуже відрізняється від того, що є у брошурі.
Її продали мамі в брошурі. То була дуже гарна брошура.
Схоже, ти їдеш у відпустку.
Десь від 25 до 30 тисяч доларів, залежно від дитини.
Як ваша мама собі це дозволила?
Вона продала будинок, у якому ми жили, тож це була серйозна зміна для нас.
А якими були інші діти?
Я знав одну з них, коли був там. Ембер.
Вона була з Коста-Меси.
Ми мали спільних друзів і були в хороших стосунках.
Ми дивилися одне на одного і думали: «Чорт забирай! Як це сталося?»
«Як хтось, кого я знала з дому, опинився тут, на Самоа?»
Я була щасливою. Це було полегшення.
Ви бачили Стіва Картісано?
Один раз.
Він заскочив, щоб перевірити свого малого,
і дивно,
що він відправив свою дитину до одного з таборів.
Стів Картісано сказав:
«Ти маєш допомагати іншим дітям, навчаючи їх тому, що знаєш сам»,
а я: «Маєте на увазі молодший персонал?»
Він каже: «Ага». Усі хочуть у молодший персонал.
Ти на вершині. Отримуєш краще ставлення, кращу їжу.
Я делегую, що кому робити, і
змушую людей робити, якщо вони не хочуть.
Чоловік прямо пропонував мені легше життя. «Так, я зроблю це».
Мій тато дуже сподівався.
У Дейва все було добре.
Тато працював і була стабільність.
Все було дуже добре, а потім, звісно, як завжди, все пішло…
Зі мною зв'язалася адвокатка,
у якої був відеозапис,
зроблений батьком і сином, які брали участь у програмі,
вони хотіли, щоб я його подивився.
Тож я відвідав адвокатку в її офісі.
Вони вимкнули світло, телевізор ніби мерехтів,
дуже погана якість відео,
але було очевидно, що воно було зняте у джунглях,
і моїм першим враженням було,
що воно було схоже на в'єтнамський табор військовополонених.
Так, я провів півтора місяці в ізоляції за поганий вплив.
Не можна порівняти. У мене є запис.
Три з половиною місяці. Три з половиною.
Було видно, що вони просто діти. Вони були виснажені. Брудні.
Вони були вкриті укусами комах.
Неважливо, який я поганий, мене не можна бити.
Так, і мене.
Вони буквально жили як тварини.
30 ЧЕРВНЯ 2001 РОКУ
Я тут вже майже рік.
Мене тут били десь сім разів.
Мамо, тату, я хочу додому. Дякую.
-Тобі 18? -Мені 18.
Незаконно тримати мене тут, але не відпускають.
Ось моє ліжко, а це — Брендона.
Каміння і трохи сіна.
Коли я туди приїхав, там не було нічого. Лише галявина в джунглях.
Отже, будинок будували інші діти.
Ми будували дороги. Копали канави, щоб прокласти труби.
Ми прокладали каналізацію.
Ми розмістили всю загальну інфраструктуру, необхідну
для того, щоб вона приносила гроші землевласникам.
Примусовий трудовий табір.
Після втечі, що сталося, коли вас повернули?
Вони дуже побили нас і не давали спати всю ніч на руках…
чи на колінах з руками над головою.
Коли я подивився відео, мене вразило те,
що це найчорніший розділ усієї саги про Картісано, яку я пам'ятаю.
Було набагато більш зловісне відчуття.
Знущання, ситуація, умови здавалися набагато гіршими.
Привіт. Я Ембер Мішель.
Хочете, щоб вони знали, скільки я тут?
-Так. -Я тут майже 16 місяців.
Приблизно в цей час минулого року,
я була прив'язана,
бита і…
Чорт! Персонал слухає. Вони зараз прийдуть сюди.
Не хвилюйся.
Тож ми прибирали столи.
Я чітко дала зрозуміти, що закінчила.
І тоді мене покликали до начальника табору
у той самий час.
Він сказав, що я йду в ізо, в ізоляцію.
А я подивився на нього і сказала: «Ні, не я. Це не…»
Я така: «Я не зробила нічого поганого. Не піду».
І раптом з'явилося четверо студентів.
Вони перевернули мене обличчям вниз.
Потім мені зв'язали руки.
Вони вирішили прив'язати їх до моїх ніг.
Персонал цього не робив, бо вони знали, що це жорстоке поводження з дітьми,
тож це зробили студенти.
Коли ви кажете «він», кого маєте на увазі?
Курта.
Пам'ятаю, як прив'язував її до стовпа в хатині.
Я не брав участі у першому зв'язуванні.
Я був з нею багато годин,
її руки ставали фіолетовими і синіми,
і коли настала моя черга, я відпустив її, розумієте?
Я трохи відпустив її, дав трохи порухати руками,
а потім настала ніч, і я не спав.
То що нам було робити?
Персонал сказав: «Облийте її водою».
Почалося з маленьких кухлів води.
Потім пішли глечики з водою.
Води стало 18 літрів за один раз.
Вони не давали мені дихати, коли це робили.
Мені це не подобалося.
Я не хочу таке робити з кимось,
але ми б цього не робили
без високопоставленої особи з персоналу,
яка наказала нам це зробити.
Коли її зв'язали, я їй усе пояснював.
Я думав: «Це місце — лайно. Абсолютна афера».
Таке не має відбуватися ніде, і вона знала, що я не відповідаю за це,
тому я не думаю, що вона особисто мала негативні почуття до мене.
Що ви відчували до Курта тоді?
Мене зрадили.
Як ти міг не відмовити їм?
Після двох днів зв'язування мене відвезли в ізолятор
під назвою «Обітниця».
Він на іншому боці острова, і коли я була там…
Вас там били?
Я зазнала сексуального насильства.
Я вже знаю, що він не хоче цього чути, тож…
У те село дівчат ніколи не посилали. Я була першою.
Тож нас залишили… у старости села.
Шефа Туя.
Одного разу, коли вся його сім'я пішла до церкви і на роботу,
там були лише я і він,
і я не мала працювати, бо була неділя.
І…
він почав сексуальне насильство.
Пам'ятаю, я сиділа.
Він почав…
Типу… Він тримав руку на моїй спині й руці, а потім почав…
Він почав…
пестити мене і…
Я…
Я не знала, що робити.
Знаєте, ти відштовхуєш,
а він — староста села,
тож у нього влада.
За кілька днів я сказала начальнику табору.
Він виставив усе так, ніби я роблю з мухи слона.
І як я взагалі могла звинуватити Туї в таких вчинках?
Тож він просто залишив мене там надовго.
Очевидно, останнє, чого хотіла «Академія Тихоокеанського узбережжя» —
зняти таке відео,
яке було б не у їхній власності,
бо знали, що це буде як прокляття.
Тому батько, який записав відео,
зв'язався з посольством США
і сказав їм, що має втекти з країни з сином
до того, як співробітники АТУ дізнаються, що сталося.
І посольство зрозуміло, що усе погано. Це злочин.
Тож він негайно попрямував до аеропорту,
з ними був співробітник посольства США,
який заховав відеозапис у портфелі.
АТУ зв'язалася з владою Самоа в аеропорту, сказавши:
«Не дозволяйте йому вивезти відео».
Вони знали, що це зашкодить не лише їхньому бізнесу,
але сказали владі Самоа,
якщо відеозапис вивезуть, це зашкодить туризму.
Влада Самоа допитала батька,
вони постійно питали його про запис.
І він сказав: «Я вже відправив його до США».
Він проходить через охорону.
Забирає запис у співробітника посольства США
і виїжджає з Самоа.
Потім з'явилися телекамери, і все вийшло з-під контролю.
Я пам'ятаю, що навколо нашого будинку в Каліфорнії кружляв телекоптер.
Прямо над нами.
Просто постійно.
ПОРУШЕННЯ В ЦЕНТРІ
ВІДЕО І ЖОДНОГО СУМНІВУ
НЕГУМАННО
НАСИЛЬСТВО
Його ім'я пов'язане з тим, ким він навіть не був… Як…
Мене це просто бісить. Чесно.
Він майже не був там. На той момент його вже не було.
Мабуть, тоді вони зайшли і забрали дітей.
У той час я працювала в посольстві США у Новій Зеландії,
де чиновники мені сказали,
що мають проблеми в таборі,
і нам треба їхати дізнатися, що там відбувається.
Дітей не можна залишати в такій ситуації.
Нам вдалося проникнути до табору.
Було дуже дивно.
Там були лише ми,
усіх дітей вилучили.
Очевидно, щось відбувалося.
Ми обійшли периметр і почули шум.
Ми спустилися і знайшли там одну дитину.
Він був дуже хворий,
і спочатку не хотів,
мабуть, боячись покарання, щось казати нам.
Але зрештою він розказав нам,
що їх усіх навмисно виселили з табору.
Але ми не знали, куди. Ми й гадки не мали, куди вони могли поїхати.
Був дуже дивний день з самого початку.
Вони були добрі до нас.
Кращі ніж… Знаєте, було дивно.
Нас відправили на пляж.
Я пам'ятаю, як йшла посеред джунглів,
насправді не знаючи, що ми там знайдемо.
Думала: «Як вони притягли дітей сюди?»
Ми мали бути там лише короткий проміжок часу.
Аж тут раптом…
чорні позашляховики з затемненими вікнами,
один за одним, просто приїхали…
пробиваючись туди, де ми були.
Я не знаю, звідки вони взялися.
Лише пам'ятаю, як вони пробивалися.
Діти були на пляжі.
Пам'ятаю, як дивилася на них і думала: «Господи».
І хтось вискочив з фургона…
і сказав, що вони з американського посольства.
Мабуть, підстава.
Немає ніякого шансу, що когось це хвилює.
Особливо щодо мене. Це… Немає шансів.
Відеозапис став підставою для судового позову.
Суд присяжних взяв свідчення дітей, які були в Академії,
і батьків.
Цікаво те, що чоловіка, який вивіз відеозапис,
запитали: «Як ви могли бути таким дурнем,
щоб відправити свою дитину на таку програму?»
Він дістав Стівову брошуру «Академії тихоокеанського узбережжя»,
і прочитав, для яких дітей вона була створена.
Він відклав її і каже:
«Вони описали мого сина. Тому я її обрав».
Картісано знав емоційні точки
батьків у кризі, які буквально відчували: «У мене немає вибору».
Але Стіва ніколи так і не притягнули до відповідальності,
бо світ змінився.
Було 11 вересня, пріоритети змінилися,
і Стів Картісано, попри усе, що він зробив,
не становив загрози національній безпеці.
Коли Дейв повернувся з Самоа,
я почала виходити з-під контролю.
Тоді я стала диким підлітком.
Я почала тусуватися з друзями брата,
потім вони почали вживати наркотики, а я брала з них приклад.
Я поверталася з роботи, а телевізора не було,
мій відеомагнітофон зник,
снігоприбиральник зник з гаража,
бо вони крали,
і, знаєте, виносили речі з дому
й платити за наркотики.
Тепер у мене було двоє дітей, які вживали героїн.
Йдеться про дітей у наркопритоні, які втікають, втрачають контроль.
Коли їм по 25, усі виправдання, чому вони кинули школу
чи вживали наркотики, не матимуть значення.
Я передозувалася в Сіетлі кілька разів.
А потім потрапила у жахливу аварію
і мене заарештували.
Ми кілька разів витягали Девіда з в'язниці
і зрозуміли, що це погана ідея.
Зрештою, коли Кейті заарештували, ми залишили її у в'язниці.
Діти мають засвоїти урок.
Вони несуть відповідальність за своє життя і вчинки.
Я була така зла.
Ми обоє відчуваємо провину. Ти завжди сумніваєшся.
«Чи варто було зробити щось інакше? Чи могла я зробити щось інакше?»
Я зрозуміла, яким буде моє життя, якщо нічого не зміню,
тож пішла до реабілітаційної спільноти,
і ось ми тут, 13 років по тому.
На четвертому тижні — 4-денний сольний похід.
Усі наркотики виходять з організму.
Вони хочуть додому, бути синами й доньками своїх батьків
і отримати освіту.
Девід продовжував боротися.
І де зараз Девід?
Він у в'язниці, пробуде там ще три роки.
Можеш стати обличчям до стіни? Сюди. Повертайся.
Так.
А це тато й Дейв.
Було важко. Коли я вийшла з реабілітації, у тата виявили рак.
Рак прогресував до четвертого ступеня. Рак товстої кишки.
Він боровся з ним шість чи сім років.
Зрештою він ще боровся і помер від серцевого нападу,
так нам сказали.
Це було, здається, три роки тому.
Не думаю, що Стів був поганим хлопцем.
Гадаю, він загубився на якийсь час, так я це бачу.
Не думаю, що він був поганою людиною.
Мабуть, він був хорошою людиною.
Та частина історії, яка завжди мене дратувала,
хоч його й виправдали, він мене кинув.
Не заплатив, і це мене розлютило.
Я більше про нього не чув.
Насправді, доки я не дізнався від вашої компанії,
не знав, що з ним сталося.
Мені сподобався Стів.
Так і було, поки я не зрозумів,
що саме він робив.
Мабуть, він зняв з тебе 50 штук.
Мабуть.
ФОНД «ЧЕЛЛЕНДЖЕР»
Кілька років тому
я ввела у пошуковий запит фонд «Челленджер».
Я хотіла познайомитися з іншими людьми, які брали участь у походах на виживання.
Тоді я побачила його некролог.
Була надзвичайна суміш почуттів від шоку і смутку…
до гніву.
Це стало каталізатором того, що я нарешті заговорила
про те, що зі мною сталося.
СТВОРИТИ ПУБЛІКАЦІЮ
ПРИВІТ УСІМ
Перша програма вийшла на Гаваях.
Там є розділ «Соло».
«Соло» — це можливість навчитися виживати на самоті,
що ти можеш, гм…
ти можеш пережити важкі речі,
Стів зробив мене «бігункою»,
і у мене була рація.
Мені було страшно,
а Стів сказав: «Якщо я тобі потрібен,
якщо тобі страшно і я тобі потрібен,
просто натисни кнопку розмови, і я прийду до тебе».
Мені було 13 років і я була самотньою.
Він прийшов і спитав: «Тобі щось треба?»
Я сказала: «Так, я була б дуже вдячна, якби ви принесли мені лосьйон».
Моя шкіра була дуже суха.
Вибач, дай мені секунду.
Він приніс лосьйон
і запропонував намазати мені спину.
Мені було не зовсім комфортно,
але це не виходило за рамки норми.
Він попросив мене лягти на живіт,
ніби осідлав мене,
мазав і масажував мені спину.
А потім попросив мене повернутися.
І я…
Я не хотіла і завмерла.
А він сказав: «Нічого страшного. Просто повернися».
І він…
почав наносити лосьйон на мої плечі та груди.
Потім він спустив руки до…
моїх грудей, і я спробувала відштовхнути його.
А він сказав: «Нічого страшного. Думай про мене як про свого батька».
І все, що я думала: «Батько ніколи б так не торкався мене».
Смішно. Нещодавно я зрозуміла…
коли озирнулася назад…
Насправді, я розмовляла з другом
і зрозуміла, що всі речі,
які, на мою думку, були такі милі і добрі щодо Стіва,
це був лише грумінг.
Тоді я цього не знала. Донедавна я навіть не розуміла.
Через кілька років я сказала мамі.
Точно не в деталях.
Але я сказала їй, що він торкався мене сексуально.
Вона щось зробила? Вона повідомила про це?
Ні.
Вона цього не зробила, бо думала, що
він робить щось хороше для дітей,
і вона не хотіла, за її словами, «додавати ложку дьогтю».
Мене вразило, як часто він вживав слово «маніпуляції».
Як бачите, діти намагаються маніпулювати різними способами.
Він так часто називав дітей майстерними маніпуляторами.
Вони майстерні маніпулятори. Звинувачують інших у своїх проблемах.
Дорослою, дивлячись це,
розумію, що він — найвправніший маніпулятор з усіх.
Дуже зручно, хіба не так?
Можливість атакувати довіру дітей,
знаючи, що вони проблемні діти.
Це не спростовані факти.
Ця галузь досі процвітає. Зараз є купа імітаторів.
Коли мені було 16, батьки відправили мене на програму терапії,
схожу на ту, на якій була Періс Хілтон, дозвольте розповісти, як це було.
Стів Картісано рекламував травму як засіб лікування.
Тож імітатори перетворюють це на величезну індустрію.
А вночі вони забирали взуття, загортали мене в брезент
і лягали на кінці, щоб я не рухалася.
Гадаю, багато людей сьогодні відчують: «Це змінило моє життя,
але, можливо, не на краще».
Це точно зробило мене тою, ким я є. Відіграло велику роль.
Я була наркоманкою,
яка штовхає візок вулицею, бездомною.
І я вижила лише тому,
що знала, як жити з малими засобами або нічим.
Я провела більшу частину свого життя, намагаючись вижити,
і далі я ставлю себе в ситуації, коли мені доводиться виживати,
знаєте, тому що це те, що я знаю. Так мені комфортно.
Мені досі сняться кошмари про те місце, я не можу його викинути з голови.
Воно супроводжує мене все життя.
Якщо таке стається з Періс Хілтон та її родиною,
подумайте про тих, хто не може бути тут сьогодні.
Підлітки — не лише діти, які живуть у нас вдома.
Вони люди, які нам довіряють.
Це сталося зі мною.
Я кричала про це 20 років, але це не мало жодного впливу.
Ця галузь лише росла.
ЦЬОГО РОКУ В США ТИСЯЧІ ДІТЕЙ ВІЗЬМУТЬ УЧАСТЬ
У ТАБОРІ ДИКОЇ ПРИРОДИ
СІМ'Я КАРТІСАНО НЕ БАЖАЄ ОСКАРЖУВАТИ ЗВИНУВАЧЕННЯ У СЕКСУАЛЬНОМУ НАСИЛЛІ
АЛЕ ТАКА ПОВЕДІНКА НЕ ВІДПОВІДАЄ ЇХНІМ СПОГАДАМ ПРО ЛЮДИНУ, ЯКОЮ БУВ СТІВ
БУДЬ-ЯКИЙ АКТИВНИЙ БІЗНЕС З ІМЕНАМИ ФОНД «ЧЕЛЛЕНДЖЕР»
ОХОРОНА ЗДОРОВ'Я ЧИ АТУ
НЕ МАЮТЬ ЗВ'ЯЗКУ ДО ПІДПРИЄМСТВ, ЗГАДАНИХ У ЦЬОМУ ФІЛЬМІ
ЯКЩО ВИ АБО ВАШІ ЗНАЙОМІ ЗАЗНАЛИ НАСИЛЬСТВА,
ІНФОРМАЦІЯ ТА РЕСУРСИ ДОСТУПНІ НА WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Переклад субтитрів: Тетяна Реббекі