Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Paris Hilton realitysztár
szerdán a Capitoliumban beszámolt
a törvényhozóknak a traumáról és bántalmazásról,
amit 17 évesen szenvedett el egy utahi viselkedéskorrekciós központban.
Fojtogattak, felpofoztak, a férfi személyzet nézte, ahogy zuhanyzom.
Ez a hazánkban, a gyerekeinkkel történik.
HILTON KAMPÁNYT INDÍT
És ha megtörténhetett Paris Hiltonnal és a családjával,
gondoljunk azokra, akik ma nincsenek itt!
UGYANAKKOR A TÖRTÉNET 35 ÉVE EGY MÁSIK TÁBORRAL KEZDŐDÖTT
…ÉS EGYETLEN EMBERREL
Úgy feküdtem le, hogy másnap iskolába megyek.
Tizenöt éves voltam.
A házban sötét volt. A szüleim nem voltak otthon.
Arra ébredtem, hogy két férfi áll az ágyam mellett.
Nagydarabok voltak. Favágónak néztek ki.
Azt mondták: „Kelj fel, öltözz, velünk jössz!”
Azt mondták, ha megpróbálok elszökni, megbilincselnek.
Megragadtak, és erőszakkal rángattak ki a házunkból.
Kivittek a reptérre.
INDULÁS
Magánrepülőt béreltek.
A gépen azt kérdezték: „Akarod tudni, hova viszünk?”
Én meg: „Nem.”
Mert nem akartam elárulni, hogy félek.
A kocsiban egy nő ült mellettem, aki „Veszett macskának” nevezte magát,
meg egy pasas, ő volt „Veszett kutya”.
Én meg azt gondoltam: „Mi a fasz ez?”
A sivatag közepére vittek, és a távolban tüzet pillantottam meg.
Átadtak egy üzenetet. Egy üres csekkes boríték hátuljára írták.
„Így lesz a legjobb. Szeretünk.”
DRÁGA NADINE! ÍGY LESZ A LEGJOBB. SZERETÜNK. APA ÉS ANYA
Akkor tudtam meg, hogy a szüleim fizettek, hogy elraboljanak,
és elvigyenek a táborba.
Indulás, ennyi volt!
Gyerünk, mozgás!
Gyerünk!
Kifelé a kocsiból!
Gyerünk, mozgás!
Ez a Challenger tábor a déli sivatagban!
A következő 63 napban az én, a csapatom felügyelete alatt lesztek.
Megértettétek?
Igen, uram.
Nem hallom!
Igen, uram!
Hogy reagál az ember, ha a gyereke, akit 16 éve nevel és szeret,
hirtelen fellázad, és már rá sem ismerünk?
A 80-as években nagyot változott a világ.
Sokan aggódtak,
hogy Amerika ifjúsága rossz irányba indult el.
Nancy?
Köszönöm.
Napjainkban a drog- és alkoholfüggőség járványa tombol hazánkban,
és senki sincs biztonságban.
Sem önök, sem én, és a gyerekeink biztosan sem.
Az ország nem bír a gyerekeivel, és ez válsághoz vezet.
Tudják… „Mit tegyünk?”
Ha már semmi sem hat,
néhány kétségbeesett szülő tinédzser gyerekét
„vadonbeli terápiás táborokba” küldi.
A cél megszabadulni a rossz szokásoktól és a lázadó magatartástól.
Az ötlet a 35 éves Steve Cartisanótól, a légierő volt őrmesterétől származik.
Rengeteg ember van, akik engedékenyek a gyerekeikkel.
A gyerekeknek meg kell tanulniuk, hogy felelősek az életükért és a tetteikért.
Steve Cartisano zseni volt.
Sokszínű személyiség,
aki pontosan tudta,
hogy oldjon meg minden családi problémát egyetlen telefonhívással.
Steve-et az emberek vagy szerették, vagy utálták.
Szerintem megelőzte a korát. Remek ötlettel állt elő.
Challenger Alapítvány a neve.
Megpróbáltatásokkal változtatják meg a gyerekeket.
Túl gyorsan futott fel az egész.
A gyerekeket addig gyötrik, amíg meg nem javulnak.
Az alapkoncepció kiváló volt,
és a tevékenysége lényege figyelemre méltó.
Nem az én érdemem, hanem az anyatermészeté.
Az öröksége ma is él.
Olyan iparág ez, amely azóta csak nőtt.
A gond az, hogy néhány tinédzser nem tér vissza.
A gyerekekkel brutálisan bánnak,
távol az USA hatóságainak illetékességi területétől.
Mikor csap át a fegyelmezés bántalmazásba?
- Szörnyű volt. - Halál és bántalmazás.
Az üzleti vállalkozásból katasztrófa lett,
de sikerült feltámadnia a hamvaiból.
A mottó: „Soha ne add fel!”
ÜDV A POKOLBAN: A TINÉDZSEREK RÉMÁLMA
Rendben, Mr. Cartisano,
a témánk a Challenger Alapítvány.
Visszabeszél a gyereke?
Mindent jobban tudó kis okostojás?
Mihez kezdjünk az ilyen gyerekekkel?
Ki rabolhat el kit?
Ki felügyeli azokat,
akik a gyerekek megjavítását ígérik?
És ebből mennyi…
Steve Cartisano 1988-ban alapította meg a Challengert.
Az éjszaka közepén rángatták ki a gyerekeket az ágyukból.
A szülők írásban átadták a jogaikat.
Mi a helyzet a gyerekek jogaival? Tizenhat éves gyerekek…
Mert a gyerekeknek joguk van lógni az iskolából,
drogozni és elviselhetetlenül viselkedni.
Megjelenik egy tagbaszakadt fickó azzal,
hogy mostantól én parancsolok, és 800 km-es erőltetett menet következik
a utahi sivatagban.
TÁBOR, 1989, UTAH
A nevem Lószőr.
Bármit mondunk, megteszitek. Habozás nélkül.
Világos?
Igen, uram.
- Világos? - Igen, uram!
A neved, a korod, és honnan jöttél!
April Schmidt, 15 éves.
- Hangosan. - Bonney Lake.
April Schmidt, 15 éves. Bonney Lake, Washington.
A gyerekek az első napon rádöbbennek, hogy teljesen más világba kerültek,
mint ahonnan jöttek.
Mostantól jobban kell bánnod az anyukáddal, igaz?
Igen, uram.
Ez nem ideiglenes dolog.
Sok áldozatot hozott érted. Érted, mit jelent ez?
Igen, uram.
Emiatt már késő sírni.
Gondoltál volna erre akkor, amikor azt csináltad, igaz?
Igen, uram.
Jobb, ha végleg megváltozol.
Világos?
Igen, uram.
Megtörtük őket,
de nem azért, hogy bántsuk őket. Nem büntetésből tettük.
A rossz dolgoktól akartunk megszabadulni,
és újjáépíteni…
Segíteni nekik jobb, pozitívabb emberré válni.
Néhány gyerek annyira félt, hogy majdnem elájultak,
és nekem ez oké volt, mert akartam, hogy féljenek egy kicsit.
Sok kölyöknek két választása volt, a tábor vagy a börtön.
A srácok nem fogják élvezni.
Éhesek lesznek, fáradtak, koszosak.
Eredményt akarunk elérni.
A beszélgetés, a szeretet, nem változtatja meg őket.
Mindenki figyel?
Igen, uram!
Steve a légierőnél szolgált, ahogy én is.
Ezzel megvolt a közös alap.
Úgy érezte, a fiataloknak más módon kell segíteni.
Abszolút megelőztük a korunkat.
A program 63 napos volt,
és három részből állt.
A legalsó szinten kezdtünk.
Megkapták, amire szükségük volt, de nem ingyen.
Mindennek megvolt az ára.
Kaptak ételt, de az étel máshol volt.
Gyalog kellett eljutniuk hozzá.
Nem büntettünk meg senkit.
A tetteinknek jó és rossz következményei vannak.
Arról, hogy negatív vagy pozitív a következmény, te döntesz.
Fontos tudni,
hogy nem ők azok, akik vasárnap templomba járnak,
nem átlagos, rendes gyerekek.
A többségük irányíthatatlan, erőszakos, rossz útra viszik az önök gyerekeit,
drogot adnak nekik, öntől pedig ellopják a kocsit.
Azért vannak itt, mert manipulátorok. Megtanulták átverni a rendszer.
Mindig is bujtogató figura voltam, a család fekete báránya.
Gyerekként, hatalom nélkül, csak a viselkedéseddel érhetsz el bármit.
Szóval igen, nem voltam jó kislány.
Ittam, buliztam.
Imádtam füvet szívni.
Igen, kicsit rácsúsztam. Ez tűnhet aggasztónak.
Volt egy pasim,
akit bajkeverőnek tartottak a városban.
A szüleimnek nem tetszett, hogy vele vagyok, anyám pedig nem szeretett engem.
Emiatt 12 éves korom óta próbált megszabadulni tőlem.
Így aztán összepakoltam, és leléptem.
A pasim nővérénél bujkáltam, amikor a rendőrök jöttek.
A rendőrök hazavittek a szüleimhez…
de azt nem mondták, hova megyek után.
A földön aludtam. Nem volt se sátor, se semmi. A sziklás földön.
Gyerünk! Felkelni! Ez nem nyári tábor. Ennyi volt, indulás!
Reggel ott volt egy csomó gyerek.
Soványan, szakadtan. Odajött egy lány.
Rágóztam, ő meg elkérte.
A használt rágómat akarta. Mondtam, hogy már nincs íze.
Azt mondta, nem érdekli. Én meg: „Oké…”
Egy másik kölyök elkérte a levesemet,
és oda is akartam adni neki.
Egy lány azt mondta, ne adjam oda. „Szükséged lesz rá.” Én meg… Oké.
Volt vagy 45 fok,
és 800 kilométert gyalogoltam teniszcipőben.
Az egész a túlélésről szólt.
Menj tovább! Tessék.
- Köszönöm! - Csak menj tovább!
Az életük minden szakaszban egyre jobb lett.
A második csoport kézikocsit kapott,
amibe minden holmit berakhattak, de nekik kellett húzni.
A harmadik csoportnak adtunk vajköpülőt,
és sütőfazekat is.
Mindent figyelembe véve, ami akkoriban történt velem,
nem zavart, hogy nehéz volt, hogy mocskosak voltunk,
hogy mind szörnyen bűzlöttünk.
A dolgok egyensúlyba hozását gyakoroljuk.
Minden tettünknek mögöttes értelme van.
Ez az idők kezdete óta így van.
Otthon nagyon nehéz volt.
Folyton veszekedtünk az anyámmal. Nem ment jól a suli.
Aztán az apám halála utáni hónapban
öngyilkossági kísérletem volt.
Oké, gyűljetek ide! Formáljunk félkört!
Egyszerűen más volt. Más érzés volt a csapat tagjának lenni,
nem volt időm az életemen rágódni.
Tisztán túlélő üzemmódra kapcsoltam.
Rám ez megnyugtatóan hatott.
Mennyei Atyánk, kérjük, segíts nekünk ma!
Figyelmezz az áldozatra, amelyet ez az állat jelent számunkra!
Jézus Krisztus nevében, ámen.
Ámen.
Imádtam.
Nagyon élveztem, hogy ott lehetek.
Különféle főzési módokat mutatunk be.
Az egyik a gödör. A gyomrot használjuk a főzéshez.
Meg kell keverni, jöhet a hús.
Megkérdezték: „Honnan tudod, mikor mehetnek haza?”
A pillantásuk, az arckifejezésük.
Csillogott a szemük.
Letörölhetetlen mosoly ült az arcukon.
Szerintem a legtöbb tinédzsernek el kellene jönnie ide fejlődni,
és valószínűleg ez a legjobb dolog, ami történhetett velünk.
Steve-nek volt egy elgondolása arról, hogy mindenkinek kell a beavatás rítusa,
az átlépés a gyerekkorból a felnőttkorba,
és ez általában valami olyasmi…
ami nagyon nehéz.
Egyszerűen csak fáj, tudod?
Én…
Ellöktem magamtól anyát és apát.
Írt nekem, hogy nagyon szeret és hiányzom,
és hogy menjek haza,
de most itt a helyem.
Ha túl korán mennék haza, akkor nem…
A sok erőfeszítés azért…
hogy megváltozzak, kárba veszne.
A felnőtté válás beavatási rítusán estek át, és ennek ez volt a kezdete.
Ki örült annak, hogy itt lehet, amikor megérkeztetek?
Egy, kettő. Hányan örülnek most, hogy itt vannak?
Igen.
Ki tanult meg valami olyat önmagáról, amit nem tudott, amikor megérkezett?
És ezt nehéz elmagyarázni annak, aki nem érti.
Úgy éreztem, elértem valamit. Minden egyes este ezt éreztem.
A küzdelem, a megpróbáltatások jobb emberré tesznek.
Ilyen egyszerű egyenlet ez.
Több mint 700 gyerek járt itt, több száz életet tettünk jobbá.
Szükségük van erre. Sok életet mentünk meg.
Matthew fiatalkorúak börtönében vagy holtan végezte volna,
ha nem próbálunk meg tenni valamit.
Bocsánat.
Sokat ittam. Rengeteget füveztem.
Néha egy kis LSD is becsúszott.
Vagy egy kis PCP.
Van a közelben egy híd,
és régen arról ugrált a vonatokra.
Megvadult.
Jól szórakoztam.
De közben folyton letartóztattak
drogbirtoklásért meg hasonlókért.
Tényleg nem lehetett könnyű velem.
Sokszor hozta haza a rendőrség.
Bevitték, mert például alkoholt szerzett.
Mindegy, hogy én büntettem meg, az apja, az iskola, a rendőrség,
bármi volt a büntetés, nem érdekelte.
Muszáj volt más megoldást keresni.
Elszökdöső, drogos gyerekekről van szó,
kezelhetetlenekről, a manipuláció mestereiről.
- Másokat hibáztatnak… - Manipulátorok.
Mire 25 évesek lesznek, a kifogások, hogy miért hagyták abba a gimit,
miért drogoztak, már nem számítanak.
Nem tudtam, mit próbálhatnék meg még, de ez jól hangzott.
Csak alig… Nem voltam ott régen,
de már nagyon vágytam az otthoni McDonald'sra.
Az Oreóra.
A Round Top jégkrémre.
A finom dolgokra.
De a felnőttek már döntöttek,
ezért azt gondoltam magamban: „Bírd ki!
Itt vagy. Nyomd végig a programot!
Aztán ha vége, ihatsz egy sört.”
Féltem, hogy sokáig nem mehetek haza, de azt gondoltam, meg nem ölhetnek.
Pontosan ezt gondoltam: „Meg nem ölhetnek.”
Ma esti vendégünk szerint
nem kell a babusgatás, se a pszichiáterek.
A tiniknek elég egy egyszerű üzenet.
„Kapd össze magad! Az élet kemény. Jöjjön a túlélőtábor!”
Steve-re maradt minden tennivaló,
vagyis a reklám, a telefonos értékesítés,
a pénzügyek és a munkavállalók menedzselése.
És a cég sokkal gyorsabban nőtt, mint várta.
Ezért nagyban függött a dél-utahi embereitől,
akik a programot vitték.
ISTEN HOZTA ESCALANTE-BAN!
Azt gondoltam, túl gyorsan nőttünk túl nagyra. Nem álltunk készen rá.
Nincs zuhany, vécé, ágy vagy étkező.
A személyzet egy része… Valójában jobb híján vettük fel őket.
Az ágyuk egy takaró a földön.
Segíteni akartak,
de nem volt meg az a tudásuk, mint nekünk.
A gyerekek felelősek a tetteikért.
Oszd meg az ételt egy éhes barátoddal, és egyikőtök sem eszik.
Ha ételt lopsz, megkötözik a kezed és a lábad.
A személyzet nagy része nagyon fiatal volt,
és ott volt Lószőr, a program vezetője a terepen.
A gond az, hogy hitt Steve Cartisanóban,
Cartisano pedig manipulátornak, hazugnak nevezett minket.
Így aztán arra voltak kondicionálva, hogy ne higgyenek nekünk.
Némelyik kölyök azt mondja, hogy fáj a háta.
Vagy fáj a térde. Megnézed az orvosi kartonjukat,
és sosem volt gond egyikkel sem.
Ha azt mondtad, beteg vagy, közölték, hogy hazudsz.
Haver, ne már, ez fáj!
Tulajdonképpen mindent megtagadtak tőlünk.
És ha nem állsz be a sorba, 63 napon túl is maradsz, amíg csak kell.
Minél tovább voltunk ott, annál inkább olyan lett, mint A Legyek Ura.
Tamponnal kötöttük össze a hajunkat, a zsinór miatt.
Néha nem raktuk össze jól a hátizsákot,
ezért szétesett gyaloglás közben, és emiatt követ kellett cipelnünk.
Sokkal gyorsabban haladnék a hülye kő nélkül.
A pólódat használtad vécépapírnak, mert azt sem adtak.
Képzeljék el, hogy a sivatagban túráznak,
és koszos kölykök jönnek tamponnal a hajukban. Azt gondolnák, mi van?
Elegem lett a sivatagból.
Egyik reggel nem voltam hajlandó felkelni.
A felügyelő megmondta, hogy fel kell kelnem.
Mondom, nem. Erre ő: „Kelj fel!”
Nemet mondtam.
„Nem fog rákényszeríteni.”
És akkor megütött.
Szó szerint megütött.
Jött egy másik felügyelő.
Azt mondta neki, kötözze össze a lábam bokánál,
és vonszolni kezdett. Na, ez már fájt.
Olyan három méter múlva megállt.
„Most már gyalogolsz?”
Nagyon fájt.
Így aztán vonszolt tovább.
Lenyúzta a bőrt a hátamról.
Megállt 10-15 méterenként, és megkérdezte, most már mész?
Mire én: „Nem.”
„Nem fogsz rákényszeríteni.”
Másnap reggel kijött Steve Cartisano.
Azt mondta, jegyezzem meg, hogy az egész az én hibám.
Aztán elment.
Azt gondoltam, tanácsadók vagytok,
elvileg segítenetek kellene, erre összevertek.
Kiben bízhatok ezek után?
Az állami szociális szervek értesítettek,
hogy kiemeltek egy fiút a Challenger programból,
és meg kellene néznem a sérüléseit.
Az 1990-es évek elején értesültem először a programról.
Állami szintről jelezték, hogy mindenféle gonddal küzdő gyerekek vannak náluk,
drogosok, drogkereskedők,
és összeeresztik őket olyanokkal, aki egyszerűen csak lusták voltak.
Kihozzák őket a kemény sivatagba,
és nem hagyják, hogy a rendőri szervek ellenőrizzék őket.
Mindent az emlékezetembe véstem,
arra az esetre, ha később az én gondom lenne a program.
Elmentem a kórházba,
és megdöbbentett, hogy a fiú, akiről szó volt, Matthew,
milyen állapotba került.
Az egyik helyi orvos megvizsgálta.
Megállapította, hogy éhezett.
Az orvos több mint 80 forradást és sebhelyet talált a hátán és a felsőtestén,
amelyeket az okozott, hogy a földön húzták.
Elmondta, hogy a sebek eltérő gyógyultsági állapotban vannak,
és hogy a program személyzete bántalmazást követett el ellene.
Mit érzett, amikor megtudta ezt?
Dühös voltam, mert megmondtam a személyzetnek,
hogy ha bántalmazzák a gyerekeket,
velem gyűlik meg a bajuk.
Leszámolok velük.
Úgy értem, némelyik módszerünk talán bántalmazónak tűnhet.
Mostantól jobban kell bánnod az anyukáddal, igaz?
Megvan az átléphetetlen határ.
Nem tartom helyesnek a verést,
de van olyan helyzet, amikor lehet helye a testi fenyítésnek.
Egy fenekelés, tudják? Egy fenekelés néha csodákat művel.
- Megértettétek? - Igen, uram.
- Nem hallom! - Igen, uram!
Sajnálom, talán régimódi vagyok, de az embereknek kellenek a határok.
Másként kitör az anarchia, és az anarchia nem működik.
És soha nem is fog.
Felhívtak a programtól azzal, hogy Matthew kórházba került.
Azt gondoltam, a kórház ellátja,
tehát jól van.
Odarepültem. A Challenger munkatársai fogadtak.
Fizették a hotelt.
De amint megláttam Matthew-t, ott volt a vége. Hazamentünk.
Az elejétől tisztában voltam azzal, milyen veszélyes az egész.
Hogy mi volt a legnehezebb benne?
A tudat, hogy a szüleim műve.
A szüleim 16 000 dollárt fizettek ki a programra 1989-ben.
Szóval nem… Ez sok pénznek számított 1989-ben.
Cartisano szerint az elmúlt három évben közel 800 gyerek vett részt a programban,
ami közel tízmillió dollár bevételt jelent.
Steve okos volt. Tudta, hogy ehhez sok pénz kell.
Miért hibáztatnánk egy vállalkozót azért, mert pénzt keres?
Sokat keresett ezen.
Meg is mutatta. Vett egy gyönyörű házat.
Kaptam egy rádiót!
Autókat bérelt. Volt, amikor bérelt Lamborghinivel járt.
Ez teljesen ellentétes azzal a szöveggel, hogy csak a gyerekeknek segítenek.
Tudják?
Ez hivalkodás volt, luxus.
CARTISANÓÉK HÁZI VIDEÓJA
Nem vont be a pénzügyekbe.
Annyit tudtam, hogy kielégítően keresünk,
és bár sok pénz jött be, a költségek is magasak voltak.
A programok üzemeltetése nagyon sokba került.
Találtunk egy házat Utahban.
Nagy ház volt, 600 négyzetméter.
Mit szólsz hozzá, Jen?
Lovat vettem, lovagolni kezdtem.
Nagyon jól alakult minden, nagy sikernek tűnt a vállalkozás.
Szerintem itt kezdte szem elől téveszteni a lényeget.
Az a hegy ott az „Ötvenmérföldes-hegy”.
A Powell-tóig tart, 80 km hosszan.
Ott van a Kaiparowits-fennsík is.
Nagyon rossz ötlet volt itt gyalogolni a gyerekekkel.
Ez a hely nagyon gyorsan életveszélyessé válhat.
1990. JÚNIUS 27.
Egy másik seriff-fel járőröztem…
amikor a richfieldi diszpécser jelezte,
hogy a Challenger Alapítvány egyik táborlakója, egy nő,
úton van a panguitchi kórházba.
Provóban voltam, az irodában,
amikor hívtak a táborból, hogy baleset történt.
Steve felvette a telefont, hogy megkérdezze, mi történt,
és megváltozott a viselkedése.
Elég súlyos volt.
Azonnal abbahagytunk mindent.
Együtt repültünk oda.
Nem tudtuk, milyen rossz az állapota, csak annyit, hogy komoly a probléma.
Pont a mentőautó előtt szálltunk le.
Éppen újraélesztették, mindenfélét bekötöttek.
A mentőápoló ránézett,
és még 45 másodperc sem telt el, amikor kimondta. „Elment.”
Steve-et lesújtotta az eset.
Teljesen összetörte.
Részben biztos a saját hibájának tekintette,
mert az ő programja volt,
és ő toborozta a gyerekeket a programba,
de azt is tudta, hogy semmit sem tehetett volna.
Akkoriban nem töltött annyi időt Dél-Utahban,
szóval szerintem ő is rájött,
hogy nem tehetett volna semmit,
ami változtat azon, ami történt.
Kristen Chase mindössze három napot töltött a zord Kaiparowits-fennsíkon.
A napi, nyolc km-es gyaloglás után esett össze és halt meg.
Bemutatom Sharon Fuquát.
Sharon úgy döntött, túlélőtáborba küldi Kristent, a lányukat,
miután megbukott 10.-ben, és túladagolta az antidepresszánsokat.
Kristen ekkor 16 éves volt.
Sharon természetesen nem tudhatta,
hogy többé nem látja élve egyetlen lányát.
- Rosszcsontnak néz ki. - Igen, az volt.
KRISTEN ANYJA ÉS TESTVÉRE
Nagyon aranyos volt, szeretnivaló, és…
- Szeretett öltözködni, és… - Igen, az biztos.
De nem sokkal később megváltozott.
Lázadó lett.
Igen, lázadó lett. Igen.
Nehéz időszakon ment át.
Tényleg nem tudtuk, mit tegyünk.
A negyedik héten van egy négynapos szóló.
Megtörtént a drogelvonás.
Haza akarnak menni, hogy jó gyerekek legyenek, és tanuljanak.
Az a helyzet, hogy… Az ember azt gondolja, segíteni fog.
Farmercsaládban nőttem fel az itteni kemény, sivatagos vidéken.
Az itt születettek jól tudják és értik,
milyen gyilkos tud lenni a sivatag.
A vízvevő helyek között 16 km is lehet a távolság.
A személyzet nem volt túl képzett.
Néhányan a Challenger korábbi táborlakói voltak.
Világossá vált számomra, hogy minden adott volt a katasztrófához.
A Kane Megyei Seriffi Hivatal emberei
ma razziát tartottak a Challengernél.
A dokumentumok alapján fogják eldönteni,
mi lesz a vád az alapítvány ellen.
Azt mondtam, a végére járok ennek,
és teszünk valamit az ügyben.
Max Jackson Kane megye seriffje. Itt van a Challenger központja.
Azt mondja, az ország minden pontjáról kap szülői panaszokat.
Ez az ügy eluralta az életemet.
Amíg működnek, ellátnak minket munkával.
A megye úgy döntött, hogy tönkretesznek.
Ha személyesen nem megy, akkor a programon keresztül.
Ha kiküldesz valakit a sivatagba, összeesik,
és a hőguta tüneteit mutatja, segítened kell rajta.
Az elsők utat törnek, de nyilakból is jut nekik.
Nyíltan támogatom a programokat,
sok jó irányba forduló életet láttam, sok hálás szülőt,
ezért nem fogadom el, hogy aktakukacok diktáljanak,
amikor meg sem ismerték, mit csinálunk.
Nagy esély van további bántalmazásra, és esetlegesen újabb halálesetekre is.
A Cartisano és az alapítvány elleni vád gondatlanságból elkövetett emberölés.
A GONDATLANSÁG NEM KIZÁRÓLAGOS JELLEGGEL A KÖVETKEZŐT JELENTI…
Ha Steve-et elítélik, börtönbe kerül.
Ehhez nem fért kétség.
Nem bírta volna jól a börtönt, ezért nagyon aggódott.
Ugyanis tudta, ha veszít, börtönbe kerül,
és magára hagy egy anyát négy kisgyerekkel.
Hogy vagy?
Vádaskodó kijelentésekre készülünk,
és állunk elébük.
Tönkre akarták tenni.
Nyolc gyerek vallotta, hogy ütötték, éheztették, fához kötözték őket
a programfelügyelők.
Kilenc rendbeli gyermekbántalmazás a vád, amiért fához kötözték a gyerekeket,
vagy éppen a sziklás földön húzták őket.
Perek.
Perek és perek. Egyik a másik után.
A perek országos szinten jelentettek negatív sajtót.
A Challenger szerint ez több milliós veszteséget okozott.
A tábor 16 000 dollárba került a családoknak.
Ugyanakkor Cartisano egyik fő bevételi forrása az volt,
hogy a szülők biztosítójának számlázta ki a gyerekek „kezelési” költségét.
A biztosítók vissza akarták kérni a pénzt,
mert a híreket látva azt mondták: „Várjunk egy percet!”
Mélyen érint, mert sok gyereket ismerek,
akiket bántalmaztak. Ezt nem szabad megengedni.
A programot leállították.
Nem volt bevételünk. Elmentem dolgozni a Searsbe.
Aztán a következő másfél-két évet a bíróságon töltöttük.
Az ügyészek megpróbálják bizonyítani, hogy Cartisanót a profit érdekelte,
és nem a tinik biztonsága, akiket segített.
Már két éve hazudoznak. Hazudnak, sosem találkoztam náluk nagyobb csalókkal.
Azt állították, Kristen Chase-t túlhajszolták,
és emiatt kapott halálos hőgutát.
A boncolás eredménye alapján
a belső szervein
a túlerőltetésből eredő hőguta tünetei is felfedezhetők,
de más is szóba jöhet a halál okaként.
Elég bizonyítani, hogy a hőguta nem áll meg,
és összeomlik az emberölési vád.
Nem vagyok orvos, de idehozták a sivatagba,
és 2000 méter magasban, 38 fokban,
edzetlenül kényszerítették erőltetett menetre.
Azt gondolom, gondatlanul járt el,
és ez vezetett Kristen Chase halálához.
Sikeresek voltunk abban, amit csináltunk.
Tudatosan mentünk bele ebbe, ő is, én is, és ez lett a vége.
Mr. Cartisano, ha jól tudom,
gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolják.
Így van.
A Challenger Alapítvány a felelős Kristen Chase haláláért?
Nem ismertem. Az irodánkban, 800 km-re voltam az eset idején…
De Kristen esetét, a kilenc bántalmazási ügyet,
az ön ellen indított pereket, az adóellenőrzést tekintve…
Megelőlegezik, hogy…
Rendkívül nyugodt ahhoz képest, hogy mindent elveszíthet.
Az ítélethozatal napján
a bíró kiküldte az esküdteket dönteni.
Steve Cartisano ügye egyáltalán nem állt jól.
A lány halálának körülményei
erősen arra utaltak, hogy gyaloglásra kényszerítették,
a brutális hőségben, víz nélkül.
Reggel ültek össze,
és csak estére lett meg a döntésük.
Ellene szóltak az esélyek,
mert bizonyítania kellett, hogy baleset történt.
Visszajött az esküdtszék. A bíró kérte a döntésüket a vádakról.
„Nem bűnös, nem bűnös, nem bűnös, nem bűnös.”
Felmentették. Nagyon izgalmas volt.
NEM BŰNÖS, NEM BŰNÖS.
A védőügyvédek néha elkövetik azt a hibát,
hogy valamilyen alternatív elméletet próbálnak bizonyítani az ügyekben.
Ez hiba.
Azt kell bizonyítani,
hogy az ügyész elmélete hibás.
GONDATLANSÁG
Nem lehet biztosan tudni a halál okát.
Tippelhetünk toxikus sokk szindrómára,
tippelhetünk szeptikus sokkra.
Nem túlerőltetés miatti hőguta volt,
vagy legalábbis megalapozott a kétely.
Óriási megkönnyebbülés volt.
Leírhatatlan megkönnyebbülés.
Véget kellett érnie, és ezt akartam.
Két év után véget kellett vetni ennek, és örülök, hogy vége.
Úgy éreztük, meghallgattattak az imáink.
Nem hittem el. Ma sem hiszem el.
Hány év telt el azóta, 32?
Nagyon hiányzik.
Nagyon.
Senki sem volt felelős érte. Megesik az ilyesmi.
Nem tudom, ridegen hangzik-e, de ez az igazság.
CARTISANO KRITIKUSAI
Nem akartunk több sajtófigyelmet.
Nem akartunk több stresszt és feszültséget.
Aggódtam a gyerekeim miatt, azért, ahogy ez hat rájuk,
és azt akartam, hogy mást csináljon.
Csakhogy úgy tűnt, nem tudja, mi másba foghatna.
Mindig is volt érzékem a gyerekekhez.
Megértem őket. Tudom, mit élnek át.
Ha elmesélnék a bajukat, azt mondanám, hasonlítsuk össze!
El akarod mondani, milyen nehéz az életed? Nézzük át!
Sikerült túltennem magam rajta. Neked is menni fog.
Ez itt Steve. Négy- vagy ötéves lehetett.
Ő Inez.
Kisbaba korában
a szülei lemondtak róla,
és egy pár, Troy és Inez fogadta örökbe.
Inezt lesújtotta,
amikor a biológiai szülei visszakérték
nagyjából kétéves korában.
Milyen háttere és képzettsége van erre?
Változatos. Főleg az Élet Iskolájába jártam.
Innen van az élettapasztalatom.
Az anyám heroinfüggő volt. Börtönben is ült.
Tizenhét éves koromban ölték meg.
Az apám hirtelen haragú volt.
Mindent veréssel intézett el.
A középiskola végéig küszködött.
Nem volt könnyű.
Nem akart az apja betoncégében dolgozni,
ezért bevonult a légierőhöz.
Megváltoztatta az életét, ott vált magabiztos emberré.
Az alap- és túlélési kiképzés kombinációja,
mindaz, amit megtapasztalt a légierőnél,
ezek a dolgok segítettek neki felnőni, felelősségteljesebb emberré válni,
ezért tényleg hitt abban, hogy ez a jó módszer arra,
hogy segítsen a fiataloknak.
Hitte, hogy ettől megnő az önbizalmuk, és jobb döntéseket hozhatnak.
De most, hogy felmentette a bíróság,
szerettem volna, ha máshogy tartja el a családját.
- És így lett? - Nem.
Nem.
A fiatalkorúak erőszakos bűnözése 25%-kal nőtt az USA-ban
az utóbbi évtizedben.
Marihuánaszagot érzek. Az orrom nem hazudik.
A 90-es évek elején a szülők még mindig nem tudtak mit kezdeni a gyerekekkel.
A mai fiatalok egyértelműen sok füvet szívnak,
talán annyit, mint a fiatalok régen.
Steve tudta, hogy a túlélőtáborok továbbra is sok családnak segíthetnének,
de bárhol próbált tábort szervezni,
a szociális ügyekkel foglalkozó hatóságok betiltották.
Feketelistára került.
Viszont azt hiszem, Cartisano élvezte,
hogy mindig dörzsöltebb a hatóságoknál,
és folyton új helyekre ment, ahol senki sem ismerte.
Helló! Tudtam, hogy itt lesztek.
Végül a Virgin-szigeteken kötött ki.
Ha jól emlékszem, Saint Thomasen.
Riporterként azt mondtam, megpróbálom elkapni.
Megpróbálom, mert a bíróság nem csinált semmit.
Csak a közvélemény bíróságában bízhattunk.
Ha kiderít valamit az ember,
újabb nyomra bukkan, és nyomozhat tovább.
„Steven Cartisano, akinek utahi túlélőprogramját betiltották,
miután az egyik táborlakó lány meghalt a sivatagban,
ismét aktív.
Új programot vezet, a neve Health Care America.”
Még mindig csinálja.
Amikor megismertem, filmesnek tanult.
Ezt a tudását használta a reklámfilmje elkészítéséhez.
Nagyon szép, profi filmet készített, színészekkel.
Az első pár nap lázadása általában nagyon visszafogott lázadás.
Kicsit lassúak.
Mindent elhúznak. Nem akarják, hogy simán menjen.
Itt most nem túráztak, hanem hajóztak. Jól emlékszem?
Ugye? Ez ment.
Hé, mit csinálsz?
Nyugodj le!
- Nyugalom! - Dan!
Azt mondtam, állj!
Mivel nem tántorítja el, hogy most mentették fel
a gondatlan emberölés vádja alól egy 16 éves lány halálának ügyében,
mit csinált? Ez valami vicc, ugye?
Dan!
Az ilyen programokban természetesen vannak a többinél agresszívebb fiatalok.
Dan a különösen agresszívek közé tartozott.
Steve egyszerűen szintet ugrott. „Még több pénzt fogok kérni.”
Változott a koncepció, a utahi sivatag pusztasága után,
ahol a túlélést tanulták,
karib-tengeri sétahajózás lett a téma.
Figyelek, segítek, de nem csinálom meg helyetted.
Ha rosszul rakod össze, megszenvedsz vele.
Lehet, hogy kikötnek,
kicsit leszállnak a hajóról,
de az idő 90%-ában nincs körülöttük senki más.
Ismeritek a szabályokat. Együtt túrázunk, együtt eszünk. Igen, ez a szabály.
Megszerezte az USA legtehetősebb családjainak támogatását.
A Rockefellerekét.
Arkansas néhai kormányzójának az unokája,
őt is odaküldték,
abban a hitben, hogy ez egy legális, korrekt program,
amely segít a gyerekeknek,
és tiszteletet tanulva, új emberként térnek vissza.
Egyszerűen és nagy önuralommal kellett megküzdenünk vele.
Úgy éreztük, muszáj volt átmenni ezen,
és pozitív lett a vége. Közel kerültünk egymáshoz.
Orvoshoz hordtak, és azt hiszem, ő hozta fel…
Talán anyának ajánlotta.
Megkaptuk a Health Care America videóját.
Mit akarsz csinálni igazából?
Nem tudom. Szabadságot akarok.
A fiataloknál a terápia kulcsa az emberi kapcsolat, amíg ez nincs meg…
A film nagyon meggyőző volt.
…nem érik el, amire képesek.
Kamaszkorában Adam teljesen elvadult.
Nem bírta elviselni az anyját.
Néhányszor kést vágott hozzá.
Erre jól emlékszem.
Dühös kölyök voltam,
és azt hiszem, erre ürügynek használtam azt, hogy örökbe fogadtak.
Kétségbeesettek voltunk, tennünk kellett valamit.
Mind tudjátok, miért vagytok itt.
Nem vállaltatok felelősséget a tetteitekért.
Ideje megtanulni, hogy kell.
Szükségem volt valamiféle útmutatásra,
mert teljesen hiányzott. Az apám folyton dolgozott.
Elrepültem Saint Thomasra.
Készen álltam valami másra.
Készen álltam, hogy jobbá váljak, hogy dolgozzak magamon.
A következő hat és fél hónapban a program új fejezetet nyitott.
Mindent megváltoztatott.
Akkor ismertem meg Steve-et, amikor elutaztam Costa Ricába.
Adam ott volt már egy ideje.
Rég nem láttuk, azt gondoltuk, talán jót tenne, ha meglátogatnánk.
Mit mondanál az apádnak, ha itt lenne?
Megölelném.
- Fordulj meg! - Fordulj meg! Itt vagyok.
Nagyon megható az egész.
Nem vagyok az érzelmek embere, de ez nagyon megérintett.
Gondoltam, meglátogatlak.
Azoknak a többsége, akikkel beszéltem, és átmentek ezen…
Nem tudsz úgy beszélni róla, hogy ne éld át újra a traumát,
legalább öt évig.
Talán csak picsogó gyerek vagy, de senkit sem érdekel.
Ha a saját szüleidet nem érdekled,
akkor senkit.
Ki küldi ilyen helyre a gyerekét?
A szüleim eljöttek értem,
és az anyám nem jött a közelembe, mert büdös voltam.
Beültünk a kocsiba, és lehúzta az ablakot. „Bűzlik.”
Én meg: „Mi a fasz ez? Mégis mi van veletek?”
Nem felejtem el, mi volt a program után.
Akkor már tiszta voltál egy ideje.
Igen.
Hazajöttél Atlantába, és aztán… Egy héten belül ugyanott folytattad.
Nem, egy hónap is lehetett, aztán minden úgy ment, mint régen.
Igen. Nem változott sok minden.
Őszintén szólva életed végéig ott kellett volna hagynom.
Mert…
- Életem végéig? - Igen, a dzsungelben.
Az első fülest egy kutatóállomásról kaptam,
Saint John szigetéről.
Elmondták, hogy odaérkezett hajón egy csomó gyerek és pár felnőtt,
és azt mondták, tréninget végeznek
a Health Care America nevű szervezet részeként.
Csakhogy feltűnt nekik, hogy a gyerekek ápolatlanok,
és úgy tűnt, teljesen szervezetlen az egész.
A kutatóállomás vezetője
felhívta az Amerikai Virgin-szigetek üzletitevékenység-engedélyezési hivatalát,
és kiderült, hogy a Health Care Americának
nincs működési engedélye a Virgin-szigeteken.
Teljes egészében titkos akció volt. Nem adtak ki engedélyt.
Nem adott beleegyezést a rendőrség.
Nem volt közegészségügyi vizsgálat.
Egyszerűen megjelentek, teljesen váratlanul,
lehorgonyoztak, és „vadonterápiát” kezdtek folytatni a trópusi környezetben.
Ahogy a hatóságok mozgásba lendültek,
Cartisano úgy döntött, ideje lelépni.
A kapitány Saint Johnról egy másik szigetre hajózott,
ahol szinte senki sem lakott.
A gyerekek nem is tudták igazán, mi történik.
A valóságban az úszó terápiás tábor rabjai voltak,
ahol nem is folyt terápia.
És hónapokig kint voltak az óceánon.
Szia, apa! Szeretünk.
Nélküled nem lesz ugyanolyan a karácsony.
Nagyon hiányzol.
- Szia, apa! - Szia!
Kilenc hónapig voltam a HCA-nál.
Sosem tudtuk, hova megyünk,
meddig maradunk, vagy mi a terv.
Úgy tűnt, mindig megyünk valahova,
szigetről szigetre ugrottunk,
és csak a készletek feltöltéséig maradtunk.
A Virgin-szigetek után Puerto Rico, majd a Mona-sziget jött.
A Dominikai Köztársaság.
Haiti. Aztán Jamaicába mentünk.
Aztán megvolt Venezuela és a kolumbiai Cartagena.
Ezek a helyek nincsenek közel egymáshoz.
Bebarangolták az egész Karib-tengert.
Nagyon féltem, hogy mi fog történni.
Egyszerűen… Nehéz megmagyarázni.
Nem tudhattuk, mikor megyünk haza.
Úgy éreztük, örökké ez lesz.
Az ember azt érezte, hogy sosem lesz elég jó ahhoz, hogy hazamenjen.
Végül kiderítettem, hogy a programban már csak öt gyerek van,
egy katamaránon.
Pár héttel később Puerto Rico partjánál jártak.
Több gyerek is úgy döntött, hogy kiszállnak.
Próbáltak találni valakit, aki hisz nekik… „Megszöktünk, segítsen nekünk!”
A kapitánynak annyira elege lett a szökésből,
hogy úgy döntött, megkötözve rakja be őket a kocsiba,
a nyakukra hurkot rak,
és a kötelet a kocsihoz köti, hogy ne tűnjenek el.
A Puerto Ricó-i rendőrség persze lerohanta őket,
mert azt hitték, valamiféle maffialeszámolás folyik.
Hazamentek, és azt kérdezték a szüleiktől: „Tudjátok, hova küldtetek?”
Jöttek a hatóságok, a Puerto Ricó-i közegészségügy.
A lényeg, hogy nem volt semmiféle engedélyük vagy felhatalmazásuk,
Cartisano pedig szokás szerint cserben hagyta őket.
Eltűnt a képből.
A sajtó közvélekedése az volt, hogy el fog tűnni.
Más foglalkozást keres magának.
Mindent elvesztettünk.
A programból befolyó pénzt,
a pénzt, amit a programra költött.
Egy centet sem láttam belőle.
Tudtam, hogy elég rossz az anyagi helyzetünk.
„Ezt nem tudjuk megvenni, azt most nem csinálhatjuk.”
Akkor még nem értettem az egészet.
Igen, nem volt semmink.
Apa zseniális volt,
nem ismerek nála okosabb embert.
Annyi mindent csinálhatott volna.
Így aztán könyörögtem neki. „Apa, kérlek, foglalkozz valami mással!”
Dühös voltam rá, azt akartam, hogy mást csináljon,
és normális életünk legyen. Normális családot szerettem volna.
STEVE ÉS DEBBIE FIA
Ügyes vagy.
Igen. Szia!
- Szia! - Szia!
Ránéznél a dinoszauruszra?
Ez az, ügyes vagy.
David másodikosként félénk kisfiú volt.
Megfordulnál, a fal felé? Itt.
De aztán 12 éves korában olyan barátai lettek,
akik szerettek inni, bulizni, füvet szívni és hasonlók.
Azt hiszem, gyorsan… Rájött, hogy ettől elmúlik a félénksége.
Nagyon durván kezdett anyagozni.
Nála nem volt olyan pont, ahol megáll…
David számára nem volt határ, értik?
Annyit akart anyagozni, amennyit csak bírt, mindig.
Lejtőre került. Teljesen ráállt a drogokra.
Nagyon nehéz volt. Teljes munkaidőben dolgoztam.
Steve alkalmi munkákat vállalt.
Steve Cartisano továbbra is úgy gondolta,
hogy a túlélési terápia jó üzlet.
Így aztán kapcsolatba került üzletemberekkel,
akik Szamoán akartak programot indítani.
Steve a tanácsadójuk lett.
De Steve Cartisano nem tudott szabadulni Steve Cartisano múltjától,
ezért a szülőknek Steve Michaelsként mutatkozott be.
STEVE MICHAELS VALÓJÁBAN STEVE CARTISANO
Steve sikeresen beindította a szamoai programot,
ezért úgy döntöttünk, odaküldjük Davidet.
Így aztán elraboltattuk két emberrel,
ahogy a többi gyereket is, és elküldtük Szamoára.
A PCA TÁBORA, SZAMOA
Mi ez? Ez a bejárat?
Ezt itt az „őrség”.
Megakadályozza, hogy illetéktelenek lépjenek be.
Ott egy nagy felirat.
Igen, a tábla. „Csendes-óceán-parti Akadémia.”
Teljesen más, mint amit a prospektus sugall.
Az anyámat a prospektus győzte meg. Gyönyörű volt.
Azt sugallta, hogy nyaralni mész.
Körülbelül 25-30 ezer dollár volt, gyerektől függően.
Miből fizette ki az anyukád?
Eladta a házunkat. Hatalmas váltás volt számunkra.
Milyenek voltak a többiek?
Ambert, az egyiküket, már előtte is ismertem.
Costa Mesában találkoztam vele.
Voltak közös barátaink, jóban voltunk.
Egymásra néztünk: „Basszus! Ez meg hogy történt?
Hogy került pont Szamoára az egyik otthoni ismerősöm?”
Örültem neki. Megkönnyebbülés volt.
Találkoztál Steve Cartisanóval?
Egyszer.
A fiát látogatta meg.
Elég különös,
hogy a saját fiát is a táborba küldte.
Steve Cartisano azt mondta: „Segíts, tanítsd meg másoknak, amit tudsz!”
Megkérdeztem, legyek én is felügyelő?
Mire ő: „Igen, mindenki az akar lenni.”
Ti vagytok legfelül. Extrákat kaptok, jobb ételt.
Én osztom ki a feladatokat, és…
Ha kell, kikényszerítem az elvégzésüket.
A fickó könnyítést ajánlott nekem. „Persze, vállalom.”
Az apám nagyon bizakodó volt.
Dave jó passzban volt.
Az apám dolgozott, rendezettebb lett minden.
Minden jól ment, és persze, mint ilyenkor mindig, hirtelen…
Megkeresett egy ügyvédnő,
akinél volt egy videókazetta,
amelyet egy apa készített. A fia részt vett a programban,
és meg akarták mutatni.
Így aztán ellátogattam az ügyvédnő irodájába.
Letompították a fényt, bekapcsolt a tévé.
Pocsék minőségű felvétel volt,
de nyilvánvalóan a dzsungelben készült,
és azt hiszem, az első benyomásom az volt,
hogy ilyesmiket a vietnámi hadifogolytáborokban láthat az ember.
Igen, 1,5 hónapot töltöttem elkülönítve, mert rossz hatással vagyok másokra.
Simán lenyomom, enyém a rekord.
Három és fél hónap, bébi. Három és fél.
Nem is néztek ki gyereknek. Soványak és koszosak voltak.
Tetőtől talpig rovarcsípések borították őket.
Bármilyen rossz vagyok, a verést nem érdemlem meg.
Velem is így van.
Szó szerint úgy éltek, mint az állatok.
2001. JÚNIUS 30.
Majdnem egy éve vagyok itt.
Hétszer ütöttek meg.
Anya, apa, haza akarok menni. Köszönöm.
- Tizennyolc vagy? - Igen.
A jog szerint már nem tarthatnak itt.
Ez az ágyam, ez pedig Brandon ágya.
Kövek és egy kis szalma.
Amikor odakerültem, nem volt ott semmi, csak egy tisztás.
A helyet a többi gyerek építette ki.
Utakat építettünk, árkokat ástunk a csöveknek.
Mi csináltuk a csatornázást.
Mindent mi építettünk fel, a teljes infrastruktúrát,
hogy olyasmi legyen, ami profitot hoz a földtulajdonosoknak.
Kényszermunkatábor volt.
Mi történt, ha megszöktetek?
Szarrá vertek, és egész éjjel fent voltunk,
térdelve, a kezünk a fejünk felett.
A videóban az döbbentett meg,
hogy ez volt a Cartisano-saga addigi legsötétebb fejezete.
Sokkal fenyegetőbb volt az egész.
A bántalmazás, a helyzet, a körülmények sokkal rosszabbnak tűntek.
Helló, Amber Michelle vagyok.
Elmondjam, mióta vagyok itt?
- Igen. - Majdnem 16 hónapja.
Nagyjából egy éve
gúzsba kötöttek,
lenyomtak, és…
A francba! Kihallgatnak. Mindjárt idejönnek.
Ne aggódj!
Éppen az asztalt szedtük le.
Világosan megmondtam, hogy végeztem.
Utána behívatott a tábor akkori vezetője.
Közölte, hogy elkülönítésre megyek.
Határozottan közöltem vele, hogy szó sem lehet róla.
„Nem tettem semmi rosszat. Nem megyek.”
Hirtelen négyen jöttek nekem.
Hasra fordítottak.
Hátrahúzták és megkötözték a kezemet.
Aztán úgy döntöttek, a bokámmal is összekötözik.
Nem a stáb csinálja, mert tudják, hogy bántalmazás.
A többieket kényszerítik rá.
Kik ezek a többiek, akikre utalsz?
Kurt.
Emlékszem, a kunyhó rúdjához kötöztem.
Az elején nem én kötöztem gúzsba.
Sok órát voltam vele,
és már kezdett lilulni a keze,
szóval az őrségem alatt kioldoztam.
Meglazítottam a kötelet, hogy megmozgathassa a kezét,
aztán éjszaka lett, és nem alhatott.
Oké, mit csináljunk?
A személyzet azt mondta, locsoljátok le vízzel.
Pár kis bögre vízzel kezdődött.
Aztán kancsókat hoztak.
Aztán már 20 liter vizet zúdítottak rám.
Közben azt sem hagyták, hogy levegőt vegyek.
Nem élveztem.
Nem akarok ilyesmit tenni senkivel,
de nem tettük volna meg,
ha a személyzet egyik vezetője nem utasít rá minket.
Meg volt kötözve, és mondtam is neki.
„Ez a hely nagyon gáz. Átverés az egész.”
Ilyesmi nem történhetne meg, és tudta, hogy nem az én döntésem,
szóval nem hiszem, hogy személyesen rám haragudott volna miatta.
Mit éreztél amiatt, hogy Kurt tette ezt veled?
Azt, hogy elárult.
Miért nem bírt nemet mondani?
Két kikötözve töltött nap után elvittek az elkülönítőbe.
Ez a hely „Az eskü.”
A sziget túloldalán van, és amikor ott voltam…
Megvertek?
Szexuálisan bántalmaztak.
Tudom, hogy nem akarja hallani, szóval…
Abba a faluba sosem küldtek lányokat. Én voltam az első.
A falu főnökénél laktunk.
Tui főnöknél.
Egy nap, amikor az egész családja elment a templomba és dolgozni…
Ketten voltunk otthon,
és nem dolgoztam, mert vasárnap volt.
És…
Elkezdett szexuálisan zaklatni.
Emlékszem, hogy ültem…
Elkezdett…
A hátamra és a karomra tette a kezét, és elkezdett…
Elkezdett…
Simogatni, és…
Én…
Nem tudtam, mit tegyek.
Az ember ellökné,
de ő a falu főnöke,
szóval hatalma van.
Pár nappal később elmondtam a tábor vezetőjének.
Úgy állította be a dolgot, hogy túldramatizálom.
És hogy merem ilyesmivel vádolni Tuit?
Annyira, hogy a tervezettnél tovább hagyott ott.
Az Akadémia nyilván semmiképpen sem akarta,
hogy ilyen felvételek készüljenek,
amelyekre nincs befolyásuk, mert tudták, milyen elítélő az egész.
Így aztán a videót készítő szülő
megkereste az USA nagykövetségét,
és elmondta, hogy ki kell jutnia az országból a fiával,
mielőtt a PCA munkatársai rájönnek, hogy mi történt.
A követség felismerte, hogy ez nagyon súlyos ügy. Bűncselekmény történik.
Azonnal a reptérre ment,
és elkísérte a követség egyik munkatársa,
aki az aktatáskájába rejtette a kazettát.
Az Akadémia értesítette a szamoai hatóságokat a reptéren,
és megmondták, hogy ne engedjék ki a kazettával.
Tudták, hogy nemcsak az üzletüknek ártana,
hanem ahogy a szamoaiaknak mondták,
a kazetta kikerülése a turizmust is visszavetné.
A szamoai hatóságok kikérdezték az apát,
és folyton azt kérdezték, hol van a kazetta.
Azt mondta, már feladta postán az Egyesült Államokba.
Átjutott az ellenőrzésen.
A követség alkalmazottja visszaadta neki a kazettát,
és sikeresen elhagyta Szamoát.
Akkor jelentek meg a híradósok, és elfajult a helyzet.
Emlékszem, egy híradós helikopter körözött a házunknál Kaliforniában.
Pont a ház felett.
Folyamatosan ez ment.
BÁNTALMAZÁSRÓL BESZÉLNEK SEMMI KÉTSÉG
EMBERTELEN
BÁNTALMAZÁS
Összefüggésbe hozták a nevét valamivel, amihez valójában semmi…
Feldühít. Ez a helyzet.
Alig volt ott. Addigra már gyakorlatilag kiszállt.
Aztán behatoltak, és kihozták a gyerekeket.
Akkoriban az USA új-zélandi nagykövetségén dolgoztam,
és értesítést kaptam arról,
hogy a táborral kapcsolatban probléma áll fenn,
és ki kell mennünk kideríteni, mi folyik ott valójában.
A gyerekek nem maradhattak olyan körülmények közt.
Sikerült bejutnunk a táborba.
A tábor elhagyatott volt.
Csak mi voltunk ott,
az összes gyereket elvitték.
Nyilvánvalóan történt valami.
Körbejártuk a területet, és akkor hallottuk meg a zajt.
Odamentünk, és megtaláltuk az egyik gyereket.
Meglehetősen beteg volt,
és kezdetben nem tudtuk szóra bírni.
Valószínűleg a bosszútól félt abban az esetben, ha beszél.
Végül mégis elmondta,
hogy mindenkit elvittek a táborból.
Viszont nem tudtuk, hova. Fogalmunk sem volt, hová mehettek.
Nagyon furcsa nap volt, az biztos, már reggeltől.
Kedvesek voltak velünk.
Kedvesebbek, mint… Fura volt.
Leküldtek a tengerpartra.
Emlékszem, átvágtunk a dzsungelen,
és még mindig nem tudtuk, mit fogunk találni, amikor odaérünk.
Azon tűnődtünk, hogyan juttathatták át itt őket?
Úgy volt, hogy csak rövid ideig leszünk ott.
Aztán hirtelen…
Fekete terepjárók, sötétített ablakokkal.
Egyik a másik után. Hirtelen…
Hirtelen ott teremtek előttünk.
Azt sem tudom, honnan jöttek. Hirtelen jelentek meg.
A gyerekek a parton voltak.
Emlékszem, elég volt rájuk nézni, és azt gondoltam: „Te jó ég!”
Aztán valaki kiugrott a terepjáróból…
és azt mondta, a nagykövetségtől jöttek.
Átverésnek hittem.
Kizárt, hogy valakinek ilyen fontosak vagyunk.
Főleg én. Ez… lehetetlen.
Ez a videó lett a jogi lépések alapja.
A vádesküdtszék tanúvallomást vett fel az Akadémiára küldött gyerekektől
és a szüleiktől.
Érdekes volt, hogy a felvételt készítő apától
megkérdezték, hogy lehetett olyan ostoba,
hogy ilyen helyre küldte a gyerekét?
Erre elővette a reklámanyagot, amit Steve írt,
és felolvasta, milyen gyerekeknek ajánlják az Akadémiát.
Aztán lerakta, és azt mondta…
„Pontosan leírták a fiamat. Ezért küldtem oda.”
Cartisano tudta, hogy kell megfogni érzelmileg
a válságba került szülőket, akik úgy érzik, nincs más választásuk.
Csakhogy Steve-et sosem vonták felelősségre,
mert jött a 2001-es terrortámadás, más vált fontossá,
és bármit is tett Steve Cartisano,
nem jelentett nemzetbiztonsági fenyegetést.
Nem sokkal azután, hogy Dave visszajött Szamoáról,
nálam is elkezdődtek a problémák.
Elvadult kamasszá váltam.
Elkezdtem a bátyám barátaival lógni,
ők elkezdtek drogozni, és hamarosan én is csináltam.
Arra jöttem haza a munkából, hogy eltűnt a tévé,
eltűnt a videómagnó,
a hómaró eltűnt a garázsból,
mert loptak,
elvittek dolgokat a házból,
eladták őket, és drogot vettek.
Így aztán már két heroinfüggő gyerekem volt.
Elszökdöső, drogos gyerekekről van szó, kezelhetetlenekről.
Mire 25 évesek lesznek, a kifogások, hogy miért hagyták abba a gimit,
miért drogoztak, már nem számítanak.
Többször is túladagoltam magam Seattle-ben.
Aztán volt egy csúnya autóbalesetem,
és letartóztattak.
Többször is letettük az óvadékot Davidért,
de meg kellett tanulnunk, hogy ez hiba.
Így aztán amikor Catie került be, nem hoztuk ki.
A gyerekeknek meg kell tanulniuk, hogy felelősek az életükért és a tetteikért.
Rettenetesen dühös voltam.
Mindketten bűntudatot éreztünk. Mindig előjön a kérdés.
„Valamit másképp kellett volna tennem? Csinálhattam volna valamit másképp?”
Rájöttem, milyen lesz az életem, ha nem változom meg,
ezért beléptem a felépülő függők közösségébe,
és 13 évvel később itt tartok.
A negyedik héten van egy négynapos szóló.
Megtörtént a drogelvonás.
Haza akarnak menni, hogy jó gyerekek legyenek, és tanuljanak.
David problémái tovább folytatódtak.
Hol van most David?
Börtönben, három év múlva szabadul.
Megfordulnál, a fal felé? Itt. Gyere vissza!
Igen.
Apa és Dave.
Nehéz volt. Amikor kijöttem az elvonóról, kiderült, hogy apa rákos.
Négyes stádiumú rák, ha jól emlékszem. Vastagbélrák.
Hat vagy hét évig harcolt ellene.
Végül nem is a rák vitte el, hanem szívroham.
Nekünk ezt mondták.
Ez nagyjából három éve történt.
Szerintem Steve nem volt rossz ember.
Azt gondolom, egy időre utat tévesztett. Én így látom a dolgot.
A lelke mélyén szerintem nem volt rossz ember.
Alapvetően rendes ember volt.
Az egészből az bosszant igazán,
hogy bár felmentettem, az adósom maradt.
Nem fizette ki a munkadíjam, és ez iszonyúan dühített.
És azonnal eltűnt.
Amíg nem jelentkezett nálam a filmes cégük, azt sem tudtam, mi lett vele.
Kedveltem Steve-et.
Tényleg kedveltem. Amíg rá nem jöttem…
mit művelt igazából.
Téged nagyjából 50 lepedőre vett le.
Nagyjából.
CHALLENGER ALAPÍTVÁNY
Pár éve rákerestem a neten a Challenger Alapítványra.
Kapcsolatba akartam lépni a túlélőtúrák többi részvevőjével.
Akkor láttam a gyászjelentését.
STEPHEN CARTISANO 1955. AUGUSZTUS – 2019. MÁJUS
Sok minden kavargott bennem, döbbenet, szomorúság…
és harag.
A CHALLENGER ALAPÍTVÁNY TÚLÉLŐI
Ez indított arra, hogy végre elkezdjek beszélni mindarról, ami velem történt.
HOZZÁSZÓLÁS ÍRÁSA
SZIASZTOK!
Az első program helyszíne, amelyben részt vettem, Hawaii volt.
A program egyik része a „szóló”.
Azt segített megtanulni, hogy egyedül is túl tudsz élni, hogy képes vagy…
Meg tudsz birkózni a nehéz dolgokkal.
Steve kinevezett a „menekülő embernek”, így neveztük,
és kaptam egy adóvevőt.
Halálra voltam rémülve,
és Steve azt mondta, ha félsz, és szükséged van rám,
nyomd meg az adás gombot, és odamegyek.
Tizenhárom éves voltam, teljesen egyedül.
Oda is jött, és megkérdezte, szükségem van-e valamire.
Azt mondtam: „Igen, nagyon hálás lennék, ha hoznál testápolót.”
Nagyon száraz volt a bőröm.
Bocsánat, egy pillanat.
Hozott is testápolót,
és felajánlotta, hogy bekeni a hátam.
Nem örültem a gondolatnak,
de nem számított annyira elfogadhatatlannak.
Megkért, hogy feküdjek hasra,
lovaglóülésben ült rám,
és bekente a hátam, elkezdte masszírozni.
Aztán megkért, hogy forduljak meg.
Én pedig…
Nem akartam, és lefagytam.
Azt mondta, nem nagy ügy. „Fordulj meg!”
És akkor…
Bekente a vállaimat és a mellkasomat.
Aztán lejjebb vándorolt a keze…
A mellemre, én pedig próbáltam lelökni a kezét.
Azt mondta: „Nem nagy ügy. Gondold azt, hogy az apád vagyok.”
Csak arra tudtam gondolni, hogy apa sosem érne hozzám így.
Vicces, hogy csak most jöttem rá…
visszatekintve…
Az egyik barátommal beszélgettem,
és akkor jöttem rá, hogy minden,
ami miatt kedvesnek tartottam Steve-et,
csak azért volt, mert kívánt engem. Akkor ez nem tűnt fel,
csak mostanában értettem meg.
Pár évvel később elmondtam az anyámnak.
Nyilván nem részletesen.
De elmondtam neki, hogy megérintett, és szexuális töltéssel tette.
Tett valamit? Feljelentette?
Nem.
Azért nem tette, mert úgy gondolta,
jó dolgokat tesz a gyerekekért,
és nem akarta „megbolygatni” ezt. Így mondta.
Feltűnt, milyen gyakran használta a „manipulatív” szót.
Ahogy látják, az ide kerülő gyerekek sokféle módon próbálnak manipulálni.
Vagy milyen gyakran jellemezte a gyerekeket mesteri manipulátorként.
A manipuláció mesterei. Másokat okolnak a problémáikért.
Felnőttként végignézve ezt rájöttem,
hogy mindenki közül ő a legmesteribb manipulátor.
Ez azért kényelmes kifogás, nem?
A gyerekek szavahihetőségét támadni, tudva, hogy eleve problémás gyerekek.
Ez nem kifogás. Tényekről beszélek.
Ez az iparág ma is virágzik. Sokan másolják a modellt.
A szüleim 16 éves koromban olyan programra küldtek,
amilyenben Paris Hilton is részt vett. Hadd meséljek róla!
Steve Cartisano a traumát gyógymódként adta el,
a másolói pedig hatalmas iparágat építettek az elveire.
Este elvették a cipőmet, ponyvába tekertek,
és ráfeküdtek a végére, hogy ne mozdulhassak.
Azt hiszem, ma sokan érzik úgy, hogy tényleg megváltoztatták az életüket,
de nem jó értelemben.
Ez a dolog tett azzá, aki ma vagyok. Nos, nagy részben.
Drogfüggő voltam,
az utcán bevásárlókocsit toló hajléktalan.
És csak azért maradtam életben,
mert tudtam, hogy éljek úgy, hogy szinte semmin sincs.
Az életem nagy részében csak túlélni próbáltam,
és kerestem az olyan helyzeteket, amikor a túlélés a lényeg,
mert ez az, amihez értek. Ez az, ami kellemesen ismerős.
Még mindig rémálmaim vannak arról a helyről, és nem tudok szabadulni tőle.
Így telt el az életem.
Ha megtörténhetett Paris Hiltonnal és a családjával,
gondoljunk azokra, akik nincsenek itt!
A tinédzserek nem egyszerűen gyerekek, akikkel együtt lakunk,
hanem emberek, akik bíznak bennünk.
Ezt tették velem,
20 éve próbálom felhívni rá a figyelmet, de nem volt semmi hatása.
Az iparág folyamatosan nő.
IDÉN AZ USA-BAN GYEREKEK EZREIT KÜLDIK
TERÁPIÁS TÚLÉLŐTÁBOROKBA
A CARTISANO CSALÁD NEM VITATJA A SZEXUÁLIS ZAKLATÁS VÁDJÁT,
DE AZ EMLÉKEIKBEN ÉLŐ STEVE NEM ILYEN EMBER VOLT
A MA „CHALLENGER FOUNDATION”, „HEALTHCARE AMERICA”
VAGY „PCA” NÉVEN FUTÓ CÉGEKNEK NINCS KÖZÜK FILMÜNK CÉGEIHEZ
HA ÖN VAGY VALAKI, AKIT ISMER, BÁNTALMAZÁST SZENVEDETT EL,
INFORMÁCIÓKÉRT KERESSE FEL A WWW.WANNATALKABOUTIT.COM OLDALT
A feliratot fordította: Vass András