Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Díky hvězdě reality show, Paris Hiltonové, se stal Capitol Hill centrem pozornosti,
když vyprávěla o svých zkušenostech s traumatem a zneužíváním poté,
co byla v 17 letech ve středisku výchovné péče v Utahu.
Byla jsem škrcena, fackována, sledována mužským personálem ve sprše.
Tohle se děje mladým lidem v naší zemi.
A pokud se to může stát Paris Hiltonové a její rodině,
pomyslete na ty, kteří tu dnes nejsou.
PŘÍBĚH VŠAK ZAČAL PŘED 35 LETY V JINÉM TÁBOŘE
…A S JEDNÍM MUŽEM
Šla jsem spát s tím, že druhý den půjdu do školy.
Bylo mi 15.
V domě byla tma. Rodiče tam nebyli.
A probudili mě dva muži, co stáli nad mou postelí.
Byli velcí. Vypadali jako horalové.
Řekli: „Vstávej. Obleč se. Půjdeš s námi.“
Řekli mi, že když zkusím utéct, spoutají mě.
Čapli mě a odtáhli z mého domu.
Odvezli mě na letiště.
CHECK-IN GATE
ODLETY
Najali si soukromé letadlo.
Na palubě se mě zeptal: „Chceš vědět, kam letíš?“
Řekla jsem: „Ne,“
nechtěla jsem, aby věděli, že se bojím.
Nasedla jsem do auta se ženou, která si říkala „Šílená kočka“
a s chlapem, který si říkal „Šílený pes.“
Říkala jsem si: „Co to sakra je?“
Odvezli mě doprostřed pouště,
v dálce byl oheň.
A dali mi prázdnou obálku se vzkazem na zadní straně.
„Takhle to bude lepší. Máme tě rádi.“
V tu chvíli mi došlo, že rodiče těm lidem zaplatili, aby mě unesli
a vzali mě do programu.
Jdeme. To je ono.
No tak, jdeme!
Jdeme!
Vylezte z auta!
Jdeme! Pohyb!
Vítejte na Challengeru v jižní poušti.
Příštích 63 dní budete v naší péči.
Rozumíte?
Ano, pane!
Neslyším vás!
Ano, pane!
Jak to zvládáte, když dítě, které milujete a vychováváte 16 let,
se najednou vzbouří a stane se z něj někdo, koho už nepoznáváte?
V 80. letech se svět měnil.
Panovaly velké obavy,
že se americká mládež nachází na scestí.
Nancy?
Děkuju.
Dnes v této zemi panuje epidemie drog a alkoholu
a nikdo není v bezpečí.
Ani vy, ani já a už vůbec ne naše děti.
Země čelí krizi v zacházení se svými dětmi.
Říkali jsme si: „Co uděláme?“
Když nic jiného nezabírá,
rodiče posílají své problémové puberťáky
do „terapeutických táborů v divočině.“
Údajně by je měly zbavit zlozvyků a vzpurnosti.
Je to nápad 35letého Steva Cartisana,
bývalého seržanta letectva.
V naší společnosti je tolik lidí,
kteří děti omlouvají.
Děti se musí naučit,
že jsou zodpovědné za své životy a zodpovědné za své činy.
Steve Cartisano byl génius,
takový pestrý charakter,
který věděl vše o tom,
jak vyřešit všechny rodinné problémy pouhým telefonátem.
U Steva šlo o to, že ho lidé milovali, nebo jím opovrhovali.
Myslím, že předběhl svou dobu. Měl tento skvělý nápad.
Jmenuje se nadace Challenger.
Tvrdí, že mění zlé děti pomocí utrpení.
Pak se to moc rychle rozrostlo.
Děti dostávají zabrat, dokud nezačnou být hodné.
Koncept byl vynikající
a jádro toho, co udělal bylo pozoruhodné.
Nedělám to já ani můj personál. To matka příroda.
Existuje to dodnes.
Tohle odvětví se rozrostlo.
Problém je v tom, že se někteří teenageři nevrátí.
Ocitají se v brutálních podmínkách,
které jsou mimo dosah amerických úřadů.
Jde o přežití a disciplínu, nebo o zneužívání?
- Bylo to hrozné. - Smrt a zneužívání.
Jeho byznys se stal totální katastrofou,
ale on povstal z popela,
jako: „Nikdy to nezabal.“
TÁBOR NEBO OČISTEC: NOČNÍ MŮRA MLADISTVÝCH
Dobře, pane Cartisano,
mluvíme o vaší nadaci Challenger.
Odsekávají vám vaše děti?
Máte doma chytráky?
Co s těmi dětmi chcete dělat?
Kdo koho unese?
Kdo sleduje lidi,
kteří se opovažují napravit vaše děti?
A kolik z toho…
Steve Cartisano založil Challenger v roce 1988.
V podstatě unášejí děti z postelí uprostřed noci.
Rodiče se zřekli rodičovských práv.
Kde jsou v této dohodě práva dětí? Jsou tam 16leté děti…
Děti mají práva, i když nechodí do školy,
berou drogy a chovají se jako pitomci.
Představí jim statného chlapa a ten řekne:
„Teď mi patříte
a půjdete na 800kilometrovou povinnou túru napříč pouští v Utahu.“
CHALLENGER CAMP
Jmenuju se Horsehair.
Uděláte vše, co vám zaměstnanci řeknou. Bez zaváhání.
Je to jasné?
- Ano. - Ano, pane.
- Je to jasný? - Ano, pane!
Kdo jsi, kolik ti je a odkud pocházíš?
April Schmidtová, 15.
- Nahlas. - Bonney Lake.
April Schmidtová, 15. Bonney Lake, Washington.
Ten první den si děti uvědomily, že jsou v úplně jiném světě,
než odkud přišly.
Začneš se ke své matce chovat líp, než ses choval, jasné?
Ano, pane.
Tohle není nic dočasného.
Hodně toho pro tebe obětovala. Chápeš, co to znamená?
Ano, pane.
Teď je pozdě brečet.
Na to jsi měl myslet, když jsi s ní jednal, ne?
Ano, pane.
Měl bys to napravit.
Je to jasné?
Ano, pane.
Zlomili jsme je.
Ne abychom jim ublížili. Ani abychom je potrestali.
Zlomili jsme je, aby se zbavili všech starých zvyků
a obnovili...
Pomáhali jsme jim být lepšími pozitivnějšími lidmi.
Některé děti byly tak vyděšené, že téměř kolabovaly,
za mě to bylo v pořádku,
protože jsem chtěl, aby se trochu bály.
Pro spoustu dětí to bylo buď tohle, nebo vězení.
Děti tu nebudou šťastné.
Budou mít hlad.
Budou unavené. Budou špinavé.
Musíme dělat, co funguje.
Mluvit s nimi a milovat je jejich názor nezmění.
Posloucháte mě?
Ano, pane!
Steve byl u letectva. Já taky.
Když jsme se potkali, tohle jsme měli společné.
Měl pocit, že mladí potřebují nějaký jiný způsob pomoci.
Předběhli jsme dobu.
Byl to 63denní program
a měl tři různé sekce.
Nejdřív jsme je vzali na nejnižší úroveň.
Dali jsme jim, co potřebovali, ale ne zadarmo.
Všechno něco stálo.
Dali jsme jim jídlo, ale bylo na jiném místě.
Museli tam jít pěšky.
Nikoho jsme netrestali.
Naše činy mají dobré i špatné následky.
Vy určíte, jestli je to negativní nebo pozitivní následek.
Musíte pochopit,
že nemluvíme o dětech, co jdou v neděli do kostela,
nebo které chodí v půlce týdne na mládežnické plesy.
Většinou mluvíme o dětech,
které se vymknou kontrole, jsou násilné, které svedou vaše děti,
dají jim drogy a ukradnou vám auto a šperky.
Jsou tu, protože jsou manipulátoři
a naučili se obejít systém.
Vždycky jsem byla potížistka, černá ovce rodiny.
Jako dítě bez moci máte jen jedinou moc, své chování.
Takže jsem… Jo, trochu jsem zlobila.
Pila jsem a chodila na večírky.
Ráda jsem kouřila trávu.
Byla jsem trochu závislačka. To mohlo znepokojovat.
Měla jsem přítele,
ve městě to byl známý výtržník.
Rodičům se nelíbilo, že jsem s ním chodila a máma mě neměla ráda.
Snažila se najít způsob, jak se mě zbavit, už když mi bylo 12.
Tak jsem se sbalila a utekla.
Když mě policie našla, schovávala jsem se u sestry svého přítele.
Policie mě poslala domů s rodiči…
ale neřekli mi, co mě čeká.
Spala jsem na zemi, žádný stan, nic. Bylo to tvrdé.
Pojďte! Vstávat! Tohle není letní tábor. Je to tady. Hoďte sebou!
Ráno tam byla spousta dětí.
Hubené, s roztrhanými tričky a přišla ke mně holka.
Měla jsem žvýkačku a zeptala se, jestli bych jí dala.
Chtěla tu, kterou jsem žvýkala. Řekla jsem: „Už nemá chuť.“
Řekla: „To je mi jedno“ a já na to: „Fajn.“
A pak mě jiný kluk požádal o mou polévku
a já mu ji chtěla dát.
A pak jedna dívka řekla: „Nedávej mu ji.“
„Potřebuješ ji.“ A já: „Dobře.“
Bylo asi 113 stupňů,
a já ušla 800 kilometrů v teniskách.
V podstatě šlo jen o přežití.
Pokračuj. Na.
- Děkuju. - Nezastavuj se.
V každé fázi se to o něco zlepšilo.
Druhá skupina měla ruční vozík,
takže do něj mohli všechno dát, ale museli ho tlačit.
A naše třetí skupina jim přinesla máslo.
A kotlík.
Vzhledem ke všemu, co se v mém životě tehdy dělo,
mi nevadilo, že to bylo tvrdé, zaprášené, špinavé,
a že jsme všichni hrozně smrděli.
Tady jsme trénovali rovnováhu věcí.
Ve všem, co děláme, je určitý duch.
Bylo to tak od samého počátku.
Život doma byl těžký.
S matkou jsme se neustále hádaly. Ve škole mi to nešlo.
A pak, měsíc po smrti mého otce,
jsem se pokusila o sebevraždu.
Tak jo. Všichni se shromážděte tady. Udělejte takovou podkovu.
Bylo to jiné.
Ve skupině byla jiná energie
a nebylo moc času přemýšlet o svém životě.
V té době jsem byla v režimu přežití.
To mě uklidňovalo.
Otče náš, prosíme tě, abys nám v tuto chvíli pomohl.
Nezapomínej na oběť, kterou pro nás toto zvíře představuje.
Modlíme se ve jménu Ježíše Krista. Amen.
Amen.
Dařilo se mi.
Moc se mi tam líbilo.
Ukážeme vám různé způsoby vaření.
Jeden je jáma. K vaření použijeme žaludek.
Míchejte to. Dejte tam to maso.
Ptali se mě: „Jak víte, kdy jsou připraveni jít domů?“
Byl to jejich vzhled. Byla to jejich tvář.
Měli jiskru v očích.
Na tváři měli úsměv, který jim nešlo sebrat.
Myslím, že většina teenagerů by sem měla přijít a zlepšit se,
bude to asi to nejlepší, co tě potkalo.
Steve měl vizi, že každý potřebuje rituál,
a to od dětství až do dospělosti,
a obvykle zahrnuje…
něco, co je velmi těžké.
Bolí to, víte?
Jenom…
Odstrčila jsem mámu i tátu.
Napsala mi, jak moc mě miluje a chybím jí,
a abych se vrátila domů,
ale musím být tady.
Kdybych šla domů dřív, tak…
Všechno to úsilí by bylo k…
Moje změna by byla k ničemu.
Procházeli rituálem a tohle byl začátek.
Kolik z vás bylo rádo, že tu jste, hned jak jste vystoupili?
Raz, dva. Kolik z vás je rádo teď?
Jo.
Kolik z vás se o sobě naučilo něco,
co jste nevěděli, když jste přišli?
A je těžké vysvětlit to někomu, kdo to nechápe.
Cítila jsem se skvěle.
Na konci každého dne jsem se cítila skvěle.
Bojem, zkouškami a nepřízní osudu jsme lepší a lepší.
Je to jednoduchá rovnice.
V programu je přes 700 dětí. Obrátili jsme stovky životů.
Potřebují to. Zachraňujeme spoustu dalších životů.
Matthew by byl ve vazbě nebo mrtvý,
kdybychom se dál nesnažili něco dělat.
Promiň.
Hodně jsem pil. Dost jsem kouřil trávu.
Občas jsem si dával LSD.
Nebo kouřil trochu PCP.
Dole v ulici je most,
kam chodil a skákal na vlaky.
Byl divoký.
Užíval jsem si.
Ale zároveň mě neustále zatýkali
za držení drog nebo něco takového.
Asi jsem byl noční můra.
Policie tu s Matthewem bývala často.
Sebrali ho. Možná někde sehnal alkohol.
Ať už jsem to byla já, jeho otec, škola, policie,
ať bylo trestem cokoliv, nezabíralo to.
Bylo třeba myslet mimo rámec.
Jde o děti ve feťáckých domech, nebo utíkající,
jsou mimo kontrolu a jsou to mistři manipulátoři.
- Obviňují ostatní… - Mistři manipulátoři.
A když je jim 25, nezáleží na výmluvách, proč odešli ze střední nebo brali drogy.
Řekla jsem: „Víš co? Nevím, co zkusit, ale tohle zní dobře.“
Byl jsem tam jen… Nebyl jsem tam dlouho,
ale hrozně jsem chtěl jít zase do McDonald's.
A dát si Orea.
A zmrzlinu Round Top.
Moje dobroty.
Ale dospělí už rozhodli
a já si řekl: „Smiř se s tím, chlape.
Jsi tady. Projdi programem.
Pak odsud vypadneš a půjdeš na pivo.“
Bál jsem se, že to bude trvat dlouho, ale říkal jsem si: „Zabít mě nemůžou.“
Přesně to jsem si myslel. „Zabít mě nemůžou.“
Dnes večer muž, dle kterého máme přestat mazlit a přeskočit psychiatra.
Radši dejte náctiletým najevo následující:
Dej se do kupy. Život není pohádka. Tak absolvuj kurz přežití.
Steve měl na starosti celý program,
tedy reklamu, prodej po telefonu,
řízení financí a zaměstnanců firmy.
A rostlo to mnohem rychleji, než čekal.
Takže byl velmi závislý na lidech v jižním Utahu,
kteří tam program vedli.
VÍTEJTE V ESCALANTE
Myslel jsem, že jsme příliš rychle vyrostli a nebyli na to připraveni.
Nemají sprchy ani toalety, žádná lůžka ani jídelnu.
Někteří zaměstnanci byli... Upřímně, byli tam navíc.
Jejich postelemi jsou deky na zemi.
Chtěli pomoct,
ale neměli takové pochopení jako my.
Děti se budou za své činy zodpovídat.
Poděl se o jídlo s hladovým kámošem a budete oba bez něj.
Ukradni jídlo a budeš svázán.
Většina lidí z personálu byla velmi mladá.
A pak tu byl ještě Horsehair, který byl ředitelem.
Problém je, že věřil ve Steva Cartisana,
Steve Cartisano nás nazval manipulátory, lháři.
Takže v personálu bylo zakořeněno, že nám nemají věřit.
Některé děti řeknou: „Víš, mám špatná záda.“
Nebo „Bolí mě koleno.“ Kouknete do lékařské zprávy.
Nikdy neměly nic s kolenem ani se zády.
Takže když řekneš, že jsi nemocný, označí tě za lháře.
Nech toho! To bolí. Bože!
V podstatě nám všechno zatajovali.
Pokud nemáš správný přístup,
zůstaneš tu déle než 63 dní.
Čím déle jsme tam byli, tím víc to připomínalo Pána much.
Svazovaly jsme si vlasy tampony, kvůli tomu provázku.
Někdy si děti nezabalily dobře batoh,
takže se po cestě vysypal
a za trest do něj dostaly kámen.
Bez toho blbýho kamene bych šla mnohem rychleji.
Použili byste tričko jako toaletní papír, protože toaletní papír nebyl.
Umíte si představit, že byste šli pouští
a potkali špinavé děti s tampony ve vlasech?
„Co to sakra je?“
Už jsem nechtěl žít v poušti.
Jedno ráno jsem odmítl vstát.
Vedoucí mi řekli, že musím vstát.
Řekl jsem: „Ne.“ A oni: „Vstávej!“
Říkám: „Ne.“
„Nebudete mě nutit vstát.“
A on mě praštil.
Prostě mě praštil.
Byl u toho i další vedoucí.
Ten mu řekl, aby mi svázal nohy u kotníků,
a táhnul mě. A ano, to bolelo.
Ale asi po třech metrech se zastavil.
Řekl: „Už půjdeš?“
A já byl v bolestech.
A tak mě pořád táhl.
Seškrábal mi kůži ze zad.
Každých 150 metrů se zastavil a řekl: „Už půjdeš?“
Říkal jsem: „Ne.“
„Nebudeš mě nutit chodit.“
Steve Cartisano přišel druhý den ráno.
Řekl mi, ať si vzpomenu, že to byla moje chyba,
a pak odešel.
Říkal jsem si: „Máš být můj vedoucí.
Měl bys být mým obhájcem a takhle mě mlátíš.“
Komu teď můžu věřit?
Státní sociální služba mi oznámila,
že odebrala mladého chlapce z programu Challenger,
a že měl zranění, o kterých bych měl vědět.
Moje první setkání s programem bylo, myslím, začátkem roku 1990.
Státní úředníci nám oznámili, že berou děti
s nejrůznějšími problémy,
děti, které obchodovaly s drogami,
a umísťují je mezi děti, které byly jen gaučovými povaleči,
a berou je sem, do drsné pouště,
a státním orgánům k nim zamítají přístup.
Tak nějak jsem si to uložil do paměti,
kdybych se náhodou musel případem v budoucnu sám zabývat.
Jel jsem do nemocnice,
a když jsem vešel dovnitř, šokoval mě pohled na mladého muže, Matthewa,
na ten stav, ve kterém byl.
Vyšetřil ho jeden z místních doktorů.
Říkal, že ten kluk je vyhladovělý.
Napočítal přes 80 škrábanců, jizev a pohmožděnin
na zádech a horní části trupu,
které utrpěl, když ho táhli pouští.
Řekl mi, že ty rány byly v různých stádiích hojení,
a že ho zaměstnanci programu týrali.
Jak jste se cítil, když jste to slyšel?
Byl jsem naštvaný, protože jsem personálu řekl:
„Pokud nějakému dítěti ublížíte,
budete mít problém se mnou.
Vyřídíme si to.“
Něco z toho, co jsme dělali, mohlo vypadat hrubě.
Začni se k matce chovat líp, než ses choval.
U něčeho je tenká hranice.
Nemyslím, že by měl být někdo bit,
ale existuje čas, místo a prostor pro to, kdy tělesné tresty zvažuji.
Výprask, víte? Dobrý výprask někdy dokáže zázraky.
- Rozumíte? - Ano, pane.
- Neslyším vás! - Ano, pane.
Možná jsem stará škola, ale lidská povaha je taková, že potřebujeme parametry.
Jinak tu máme anarchii a ta nefunguje. Nefungovala a nikdy nebude.
Někdo z programu mi zavolal, že Matthewa odvezli do nemocnice
a já si řekla: „Je v péči nemocnice,
takže je v pořádku.“
Tak jsem odletěla. Vyzvedli mě lidé z Challengeru.
Zaplatili za hotel.
Ale jakmile jsem Matthewa viděla, byl konec. Jeli jsme domů.
Chápala jsem, že je to nebezpečná situace, od samého začátku.
Co tam bylo nejtěžší?
Vědomí, že mě tam poslali rodiče.
Ten program stál mé rodiče v roce 1989 přes 16 000 dolarů.
To bylo v roce 1989 hodně peněz.
Za poslední tři roky
tímto programem podle Cartisana prošlo téměř 800 dětí,
což znamená téměř deset milionů dolarů.
Steve byl chytrý. Věděl, že to stojí hodně peněz.
Proč vinit někoho, kdo vlastní firmu, že vydělal peníze?
Vydělal spoustu peněz.
Jde ven. Koupí si velký, krásný dům.
Mám rádio!
Půjčoval si auta. Kdysi si půjčoval Lamborghini.
Tohle je naprosto proti tomu: „Snažíme se pomáhat dětem.“ Chápete?
Bylo to velmi okázalé.
CARTISANOVO DOMÁCÍ VIDEO
Do financí jsem se nepletla.
Prostě vím, že jsme měli dostatečný příjem,
takže přicházelo hodně peněz,
ale také se hodně utrácelo.
Provozování těchto programů bylo velmi drahé.
Tenhle dům jsme našli v Utahu.
Byl to velký dům, asi 1 980 metrů čtverečních.
Co myslíš, Jen?
Koupila jsem koně a začala jezdit.
Takže to šlo vážně dobře a zdálo se, že to má velký úspěch.
Tam podle mě začal ztrácet pozornost.
Tamta hora se jmenuje Fiftymile Mountain.
Je dlouhá 80 kilometrů, až k Jezeru Powell.
Je to také plošina Kaiparowits.
Pro výšlapy s dětmi to bylo opravdu špatné místo.
Tato krajina se může velmi rychle změnit.
27. ČERVNA 1990
Jel jsem s jiným šerifem,
když nám volal dispečink Richfieldu,
že účastnice Challengeru, žena,
je na cestě do nemocnice v Panguitch.
Byl jsem v kanceláři v Provu,
když nám volali z jiných místních táborů, že došlo k incidentu.
Steve vzal telefon, zeptal se, co se děje
a jeho chování se změnilo.
Bylo to dost vážné.
Okamžitě jsme všeho nechali.
Letěli jsme tam spolu.
Nevěděli jsme, jak špatné to je. Jen jsme věděli, že je to vážné.
A přistáli jsme přímo před sanitkou.
Prováděli jí resuscitaci a měli ji napojenou.
Asistent doktora se na ni podíval
a ani ne za 45 vteřin řekl: „Je mrtvá.“
Steve byl zdrcený.
Byl z toho velmi zdrcený.
Jsem si jistá, že si to částečně dával za vinu,
protože to byl jeho program,
a on byl ten, kdo do programu děti přivedl,
ale také věděl, že je to mimo jeho kontrolu.
V jižním Utahu tehdy tolik času netrávil,
takže asi pochopil,
že nemohl udělat nic,
co by to mohlo změnit.
Kristen Chaseová strávila na drsné Kaiparowitské plošině pouhé tři dny.
Zkolabovala a zemřela po osmikilometrové túře.
Představuji Sharon Fuquaovou.
Sharon se rozhodla poslat jejich dceru, Kristen,
na tábor v divočině poté, co v desáté třídě propadala
a předávkovávala se antidepresivy.
Bylo jí 16 let.
Sharon samozřejmě nemohla vědět,
že svou jedinou dceru už nikdy neuvidí živou.
- Tváří se rošťácky. - Ano, to byla.
SHARON A DAVID MÁMA A BRATR KRISTEN
Byla opravdu sladká a milá a…
- Milovala oblékání se a… - Ano, to dělala ráda.
Ale o něco později se to změnilo.
Byla vzpurná.
Ano, byla. Jo.
Jenom měla těžší období.
Opravdu jsme nevěděli, co dělat.
Čtvrtý týden mají čtyřdenní sólo periodu.
Jsou čistí.
Chtějí domů a být syny a dcerami
svých rodičů, získat vzdělání.
Je to jen, víte… Myslíte si, že to pomůže.
Vyrostl jsem ve farmářské rodině v drsné pouštní zemi.
Lidé, kteří v této oblasti vyrostli, vědí a chápou, jak drsná může být poušť.
Jste mezi vodními dírami, vzdálenými až 16 kilometrů.
Zaměstnanci nebyli příliš vyškoleni.
Někteří byli bývalí účastníci Challengeru.
Bylo mi jasné, že je to recept na katastrofu.
Policisté z úřadu šerifa okresu Kane dnes provedli razii v nadaci Challenger.
Úředníci doufají, že záznamy pomohou rozhodnout,
jaká obvinění proti nadaci podat.
Tehdy jsem řekl: „Přijdu tomu na kloub
a něco s tím uděláme.“
Max Jackson je šerif okresu Kane, kde se Challenger nachází.
Říká, že ho zaplavily stížnosti rodičů z celé země.
Tenhle případ naprosto ovládl můj život.
Dokud budou venku, budou mít úřady spoustu práce.
Představitelé okresu Kane se rozhodli, že mě zničí.
Když se ke mně nedostanou osobně, udělají to přes program.
Pošlete někoho do pouště a oni tam padají k zemi
a vykazují známky vyčerpání z horka.
Průkopníci nejen razí cestu, ale dostávají i zásahy.
Jsem zastáncem těchto programů.
Změnilo se tolik životů, tolik rodičů je vděčných,
že si nenechám diktovat od pár drobných byrokratů,
když se tam ani nepřijdou podívat.
Je tu velký potenciál pro další zneužívání a možná i další smrt.
Představitelé okresu Kane obvinili Cartisana a nadaci
ze zabití z nedbalosti.
NEDBALOST ZAHRNUJE, ALE NEVZTAHUJE SE NA NÁSLEDUJÍCÍ:
Jestli Steva usvědčí, půjde do vězení.
O tom nebylo pochyb.
A ve vězení by se mu nedařilo, takže se bál.
Protože věděl, že pokud prohraje, půjde do vězení
a opustí mladou matku se čtyřmi malými dětmi.
Jak se máte?
Očekáváme, že bude lítat spousta špíny, a jsme na to připraveni.
Chtěli ho jen zatknout.
Osm dalších dětí tvrdí, že je mlátili,
nechali hladovět a svazovali vedoucí programu.
Devět případů zneužívání dětí bylo vzneseno
proti Challengeru, od přivazování dětí ke stromům,
až po jejich vláčení po skalnaté zemi.
Žaloby.
Žaloby se začaly hromadit.
Žaloby vyvolaly celostátní negativní publicitu.
Investoři tvrdí,
že je program stál miliony dolarů.
Challenger stál rodiny až 16 000 dolarů.
Ale jedním z Cartisanových hlavních zdrojů financování
bylo účtování pojišťovnám rodičů
za „léčbu dětí.“
Pojišťovny to najednou chtějí získat zpět,
protože vidí zpravodajství a říkají si: „Tak počkat.“
Mám z toho silný pocit, protože znám mnoho dalších dětí,
které tam byly zneužity. Už by se to nemělo stávat.
Program byl ukončen.
Neměli jsme příjem. Šla jsem pracovat do Sears.
A tak jsme další rok a půl až dva roky
v podstatě bojovali se soudem.
Žalobci se znovu pokusili dokázat, že Cartisanovi šlo víc o výdělek,
než o bezpečí mladistvých, kterým měl pomáhat.
Tihle lidé už dva roky lžou.
Jsou to ti nejpodlejší lidé, jaké jsem potkal.
Jejich verze byla, že Kristen vyčerpali túrou
a zemřela na úžeh při námaze.
Podle pitevních nálezů
její vnitřní orgány
do jisté míry odpovídaly úžehu,
ale i dalším příčinám smrti.
To je všechno, co jsem chtěl ukázat. Nebyl to úžeh.
Což nevylučuje zabití.
Nejsem doktor, ale odvedli ji sem nahoru do pouště,
do výšky 1 800 metrů, teplota 100 stupňů,
bez kondice byla nucena pochodovat.
Myslím, že byl nedbalý,
a že ta nedbalost vedla ke smrti Kristen Chaseové.
To, co jsme dělali, se nám dařilo.
On si zametl před svým prahem, já před svým a jsme v tom oba.
Pokud tomu rozumím, pane Cartisano,
je na vás podáno trestní oznámení za zabití z nedbalosti.
Přesně tak.
Byla vaše nadace Challenger zodpovědná za smrt Kristen Chaseové?
Kristen jsem neznal. Byl jsem 800 kilometrů daleko, když zkolabovala…
Ale v případě Kristen, v devíti případech týrání dětí,
v různých dalších žalobách, v žalobě IRS…
Je tu takový závěr…
Máte skvělý klidný přístup na muže, který čelí svému konci.
V den verdiktu…
poslal soudce porotu, aby se poradila.
Pro Steva Cartisana to nevypadalo dobře.
Podmínky, za kterých zemřela,
jasně naznačovaly, že byla nucena chodit na túry
bez vody a v děsném horku.
Ráno vyšli ven
a s verdiktem přišli až ten večer.
Vše bylo proti němu,
protože u soudu musel dokázat, že šlo o nehodu.
Přichází porota a soudce se ptá: „Jaký je verdikt poroty?“
„Nevinen“.
Vyšli jsme ven. Bylo to vzrušující.
Obhájci občas dělají chybu,
že se snaží dokázat alternativní teorii případu.
To je chyba.
Musíte jen ukázat,
že teorie žalobce je špatná.
Nevíte jistě, na co zemřela.
Mohl to být syndrom toxického šoku.
Mohl to být septický šok.
Nebyl to úžeh z námahy,
nebo o tom máme důvodné pochybnosti.
Byla to obrovská úleva.
Nepopsatelná úleva.
Muselo to skončit a to jsem chtěl.
Po dvou letech to muselo skončit a jsem rád, že je konec.
Cítili jsme, že je to odpověď na modlitbu.
Stále tomu nevěřím.
Už je to 32 let?
Strašně nám chybí.
Hrozně moc.
Nikdo za to nemohl. Je to něco, co se prostě stalo.
Nevím, jestli to zní chladně nebo ne, ale je to realita.
KRITICI CARTISANA
Nechtěli jsme další publicitu.
Nechtěli jsme další stres a napětí.
Bála jsem se o své děti, jaký to na ně bude mít dopad
a chtěla jsem, aby s mládežnickými programy přestal.
Ale jako by nevěděl, co jiného může dělat.
Na práci s dětmi jsem měl talent vždy.
Rozumím jim. Byl jsem tam.
Chtěly mi říct o svých problémech. „Dobře, porovnáme je.“
Chceš mluvit o drsném životě? Projdeme si to.
A dokázal jsem to překonat já. Takže ty taky.
Tohle je Steve, když mu byly čtyři nebo pět let.
To je Inez.
Když byl dítě,
otec a matka se ho vzdali
a adoptovali ho manželé Troy a Inez.
Byla zdrcená,
když si ho biologická matka a otec vzali zpátky,
byly mu tehdy asi dva roky.
Jaké je vaše vzdělání a školení v této oblasti?
Je to různé. Jsem absolvent školy tvrdých úderů,
tam, odkud pocházím, a můj život.
Moje matka byla závislá na heroinu, byla ve vězení.
Zabili ji, když mi bylo 17.
Můj otec měl dost vznětlivou povahu.
Problémy řešil většinou fackami.
Na základní a střední škole měl problémy.
Nebylo to snadné.
Nechtěl jít do stavebního podniku svého otce,
a tak se dal k letectvu.
Změnilo mu to život a stal se sebevědomým člověkem.
Kombinace výcviku, zkušeností s přežitím
a věcí, které zažil v letectvu,
mu pomohla dospět a stát se zodpovědnějším člověkem.
A tak věřil, že je to dobrý způsob,
jak pomoci mladým lidem,
aby si vybudovali sebevědomí a pomohl jim lépe se v životě rozhodovat.
Ale když soud skončil, byl zproštěn viny…
Chtěla jsem, aby našel jiný způsob, jak zajistit rodinu.
- A našel ho? - Ne.
Ne.
Míra trestných činů spáchaných mladistvými v USA za posledních deset let vzrostla
o více než 25 %.
Cítím marihuanu. Můj nos nelže.
Jakmile jste se ocitli v 90. letech, vaši rodiče se stále potýkali s větou:
„Co s ním udělám?“
Zdá se, že je to pravda. Děti kouří hodně trávy.
Možná stejně jako za starých časů.
Steve věděl, že programy v divočině mohou pomoci mnoha rodinám,
ale kamkoliv zašel, tam proti němu stálo oddělení sociálních služeb.
Byl na černé listině.
Ale myslím, že měl Cartisano radost,
že vždycky dokázal přechytračit úřady
a objevit se na dalším místě, kde ho nikdo neznal.
Dobrý den. Jak se máte? Čekal jsem vás.
Nakonec odjel na Panenské ostrovy.
Myslím, že na Svatého Tomáše.
Jako reportér říkám: „Zkusím tě chytit.
Zkusím to,“ protože soudy nic nedělaly.
Jediný soud, byl soud veřejného mínění.
Na něco kápneš
a další věci vyplují na povrch.
„Steven Cartisano, jehož program Challenger v divočině byl zakázán
poté, co v jeho péči v poušti zemřela dívka, je zpátky na scéně.
Teď vede program známý jako Health Care America.“
Pořád to dělá.
Když jsme se potkali poprvé, studoval film,
takže využil svou minulost, aby natočil reklamní video.
Vytvořil velmi pěkné video s herci.
Vzpoura, kterou zažíváte v ty první dny,
je vážně nenápadná.
Jsou takoví pomalí.
Vlečou se.
Nechtějí, aby to šlo hladce.
Místo na procházky brali děti na lodě, co si pamatuju.
Že? Tak to bylo.
Hej. Co to vyvádíš?
Uklidni se.
- Ztiš se. - Dane!
A já: „Počkat.“
Bez ohledu na to, že byl právě zproštěn
viny za zabití z nedbalosti 16leté dívky, která byla v jeho péči,
udělal tohle? Děláte si srandu, co?
Dane!
V programu tohoto typu
se objeví děti agresivnější než ostatní.
Zejména Dan byl velmi agresivní.
Steve to posune na vyšší úroveň a řekne: „Naúčtuju si ještě víc.“
Koncept se změnil z drsné pouště v Utahu
a učení se dovednostem pro přežití,
na příjemnou výletní plavbu Karibikem.
Pokud ji nesložíš správně, dá ti to zabrat.
Možná někde zakotví
a na chvíli vylezou z lodi,
ale devětkrát z deseti tam nikdo jiný není.
Znáte pravidla. Chodíme spolu…
- Nepotřebujeme je k jídlu. - Jíme společně.
Dokázal přilákat některé z nejbohatších rodin v americké historii.
Rockefellerovi.
Vnuk zesnulého guvernéra Arkansasu,
poslali ho tam,
všichni věřili, že to byl legitimní, důvěryhodný program,
který pomáhal se soustředěním
a děti se pak vrátily s úctou a jako nové.
Museli jsme se s tím vypořádat přímočaře a kontrolovaně.
Museli jsme si tím zkrátka projít.
A dopadlo to dobře. Nakonec jsme se sblížili.
Chodil jsem k doktorovi a on to přinesl…
Myslím, že to byla matka…
a nakonec jsme skončili u videa od Health Care America.
Co si myslíš, že chceš dělat?
Já nevím. Chci jen svobodu.
Klíčem k terapii s mladým člověkem je vztah,
a pokud nemají takový vztah…
Samotný film byl velmi přesvědčivý.
...dosáhnout toho, čeho mohou.
Během dospívání byl Adam naprosto nekontrolovatelný.
Jednání s matkou nesnášel.
Myslím, že párkrát po ní hodil nožem.
To si pamatuju.
Byl jsem vzteklé dítě
a využil jsem toho, že jsem byl adoptovaný jako záminky, abych takový byl.
Byli jsme zoufalí a museli něco udělat.
Myslím, že víte, proč jste tady.
Nenesete zodpovědnost za své činy.
Teď je čas se to naučit.
Potřeboval jsem v životě nějaké vedení, protože jsem žádné neměl.
Táta pořád pracoval.
Tak jsem letěl do Saint Thomas.
Byl jsem připravený na něco jiného.
Byl jsem připraven být lepší, pracovat na sobě.
Dalších šest a půl měsíce byl program rozhodně převratným.
Změnil všechno.
Poprvé jsem Steva potkal, když jsem jel do Kostariky.
Adam, tam byl už dlouho.
Nevídali jsme ho a oni si mysleli, že by bylo dobré ho navštívit.
- Co bys řekl tátovi, kdyby tu teď byl? - Pořádně bych ho obejmul.
- Radši se otoč. - Otoč se. Jsem tady.
Je to hodně emotivní.
Nejsem emotivní člověk, ale tohle mě dojalo.
Zastavil jsem se na návštěvu.
Většina lidí, se kterými mluvím a prošli těmito zkušenostmi…
nemůžete o tom mluvit, aniž by je to znovu netraumatizovalo,
na dalších alespoň pět let.
Můžeš být rozmazlený, stěžovat si, ale nikoho nezajímáš.
Když se o tebe nezajímá vlastní rodič,
nezajímáš nikoho.
Kdo pošle své dítě na něco takového?
Když pro mě přijeli rodiče,
máma se ke mně nechtěla přiblížit, protože jsem smrděla.
V autě stáhla okénko a řekla: „Bože, ta smrdí.“
Říkala jsem si: „Co to sakra je? Co to s vámi je?”
Nezapomenu, jak jsi program absolvoval.
Nějakou dobu jsi byl čistý.
Jo.
Vrátil ses do Atlanty a stačil týden, než to zase začalo.
Ne, myslím, že to trvalo asi měsíc a pak jsem se vrátil do starých kolejí.
Jo, moc se toho nezměnilo.
Upřímně, asi jsem tě tam měl nechat do konce života.
Bylo to, víš…
- Po zbytek života? - Ano, v džungli.
SALT LAKE TRIBUNE
Moje první stopa byla, že jsem získal zprávu z výzkumné stanice
na ostrově Saint John.
Řekli mi, že parta dětí a pár dospělých připlulo na lodi
a řekli jim, že tam jsou, aby provedli nějaké školení
pro organizaci s názvem Health Care America.
Ale pak si začali všímat, že děti jsou velmi rozcuchané,
a nezdálo se, že by tam byla nějaká struktura.
Takže vedoucí výzkumné stanice
zavolal úřadu obchodních licencí Panenských ostrovů,
a nic jako Health Care America s povolením k podnikání tam neexistovalo.
Byla to naprosto tajná operace.
Nebyla vydána žádná povolení.
Žádné potvrzení policie.
Nebyly tam žádné zdravotní prohlídky.
Přišli sem zničehonic,
spustili kotvu a začali dělat „divočinnou terapii“ v tropech.
A když se úřady začaly přibližovat,
Cartisano se rozhodl, že je čas odejít.
Kapitán odpluje ze Svatého Jana na další ostrov,
který je téměř neobydlený.
Ty děti nevědí, co se děje.
Jsou jako vězni na plovoucím terapeutickém táboře
bez terapie.
A jsou na oceánu celé měsíce.
Ahoj tati. Milujeme tě.
Bez tebe to o Vánocích nebude ono.
Moc nám chybíš.
- Ahoj, tati! - Měj se.
V Health Care America jsem byla devět měsíců.
Neměli jsme tušení, kam jedeme,
jak dlouho tam budeme, ani jaký je plán.
A vypadalo to, že se pořád snažíme někam dostat,
jezdili jsme z ostrova na ostrov
a zůstávali tam tak dlouho, abychom získali základní věci.
Pluli jsme z Panenských ostrovů do Portorika na ostrov Mona.
Do Dominikány.
Na Haiti a pak na Jamajku.
A pak jsme pluli do Venezuely a do Cartageny v Kolumbii.
Nejsou to místa, která jsou blízko u sebe.
Jsou doslova po celém Karibiku.
Bála jsem se, co se stane.
Těžko se to vysvětluje.
Nikdy nevíš, kdy se vrátíš domů,
jen cítíš, že je to nekonečné.
Máš pocit, že nikdy nebudeš dost dobrý, aby ses vrátil domů.
Nakonec zjistím, že program je omezen na pět dětí
na katamaránu.
A po pár týdnech jsou na pevnině Portorika.
Několik dětí se rozhodne: „Musíme z toho pryč.“
Snažili se najít někoho, kdo by jim věřil,
a říkali: „Právě jsme utekli. Pomozte nám!“
Kapitán byl z toho utíkání tak unavený,
že se rozhodl: „Svážu ty děti v autě,
dám jim oprátku kolem krku
a přivážu lano k autu, aby neutekly.“
Podle portorického úřadu
jde o nějaký druh organizovaného zločinu.
Děti se vrátily domů a rodičům říkaly:
„Víte, kam jste mě poslali?“
Do případu se zapojily úřady portorického zdravotnictví.
Sečteno a podtrženo, žádné povolení k tomu, co dělají
a Cartisano jako obvykle: „Buď tvrdý a nech je být.“
Zmizel.
Takže z hlediska zpravodajství si všichni myslí, že zmizí.
Najde si jiné povolání.
Přišli jsme o všechno.
Peníze, které z programu vydělal,
které pro program používal,
nevzpomínám si, že bych něco z toho viděla.
Věděla jsem, že se to finančně zhoršuje.
Víte: „To si nemůžeme koupit. To nemůžeme. To taky ne.“
Tehdy jsem to vůbec nechápala.
Jo, nic jsme neměli.
Můj táta byl skvělý.
Je to ten nejchytřejší člověk, kterého znám.
Uměl tolik věcí.
Tak jsem řekla: „Tati, prosím, dělej něco jiného.“
Chtěla jsem, aby dělal něco jiného, abychom mohli žít normální život.
Aby byla naše rodina normální.
DAVID SYN ST. A DEBBIE
To je skvělé.
Jo. Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj.
Podíváš se nahoru na toho dinosaura?
Jo, to je dobrý.
Když byl David ve druhé třídě, byl stydlivý.
Můžeš se otočit ke zdi? Tady.
Ale pak, když mu bylo 12,
začal chodit s dětmi, které rády pijí, baví se, kouří marihuanu a tak,
a rychle... Myslím, že zjistil, že jeho stydlivost díky tomu mizí.
Začal hodně užívat drogy.
Nevěděl, kdy přestat.
Neměl žádné hranice.
Chtěl brát co nejvíc, ať se dělo cokoliv.
Prostě to šlo z kopce. Propadl drogám.
Bylo to těžké. Pracovala jsem na plný úvazek.
Steve tu a tam dělal drobné práce.
Steve Cartisano byl stále přesvědčen,
že terapie divočinou je dobrý byznys.
Takže se spojil s některými obchodníky,
kteří chtěli zahájit program na Samoe.
Steve se stal konzultantem.
Ale odkaz Steva Cartisana ho doháněl,
takže se rodičům představil jako Steve Michaels.
Steve dokázal rozjet program na Samoe.
Tak jsme se rozhodli poslat tam Davida.
Poslali jsme dva muže, aby ho unesli,
stejně jako ostatní studenty, a poslali jsme ho na Samou.
TÁBOR PACIFIC COAST ACADEMY
Co to je? Tohle je vchod?
To je něco jako „stráž“.
Stará se o to, aby sem nechodili lidé, kteří nemají.
Je tam velká cedule.
Přesně tak. „Pacific Coast Academy.“
Úplně něco jiného, než o čem by vás přesvědčila brožura.
Prodali to mámě v brožuře. Byla to moc hezká brožura.
Vypadalo to jako dovolená.
Stálo to asi 25 až 30 000 dolarů, podle dítěte.
Jak si to máma mohla dovolit?
Prodala náš dům, ve kterém jsme bydleli, což byla velká změna.
A jaké byly ostatní děti?
Jedno z nich jsem znal, Amber.
Znal jsem ji z Costa Mesy.
Měli jsme společné kamarády a rozuměli si.
Podívali jsme se na sebe a řekli si: „Do prdele! Jak se to stalo?
Jak to, že někdo, koho znám z domova, skončil tady na Samoe?“
Byla jsem šťastná. Byla to úleva.
Setkala ses se Stevem Cartisanem?
Jednou.
Přišel, jen aby zkontroloval svého syna,
což je zvláštní,
že vlastní dítě poslal na svůj kemp.
Steve mi řekl:
„Měl bys pomáhat ostatním, naučit je, co víš,“
a já na to: „Jak být praktikantem?“
„Jo.“ Všichni chtějí být praktikanty.
Jsi na vrcholu. Máš lepší přístup, lepší jídlo.
Bych byl ten, kdo diktuje, co má kdo dělat
a nutil lidi to dělat, kdyby odmítli.
Tenhle muž mi přímo nabízel, že mi to zlehčí. „Jo, udělám to.“
Můj táta měl velkou naději.
Dave si vedl dobře.
Táta pracoval a bylo to konzistentnější.
Bylo to fakt dobrý a pak to šlo jako vždycky…
Kontaktoval mě právník,
který měl videokazetu
od otce a syna, který v programu byl,
a chtěli se sejít.
Tak jsem šel za právničkou do kanceláře.
Ztlumila světla a rozsvítila se televize,
byla to velmi nekvalitní videokazeta,
ale bylo jasné, že to bylo natočeno v džungli
a myslím, že můj první dojem byl,
že to bylo něco, co připomínalo vietnamské zajatecké tábory.
Jo, strávil jsem měsíc a půl v izolaci, protože jsem měl špatný vliv.
Na mě to nemá. Mám záznam.
Tři a půl měsíce, zlato. Tři a půl měsíce.
Bylo vidět, že jsou to děti. Byly vyhublé, špinavé.
Byli od hlavy až k patě poštípaní od hmyzu.
Ať jsem sebevíc špatný, bití si nezasloužím.
Jo, já taky.
Opravdu, doslova, žili jako zvířata.
30. ČERVNA 2001
Jsem tu už skoro rok.
Uhodili mě asi sedmkrát.
Mami, tati, chci domů. Děkuju.
- Je ti 18? - Je mi 18.
Držet mě tu je nelegální, ale nepustí mě.
Tohle je moje postel a ta je Brandonova.
To jsou kameny a trocha sena.
Když jsem přišel, nic tam nebylo. Byla to mýtina v džungli.
Takže to místo stavěly ostatní děti.
Stavěli jsme silnice. Kopali jsme příkopy pro potrubí.
Dělali jsme kanalizaci.
Dělali jsme všechno, veškerou potřebnou infrastrukturu,
aby to bylo něco, co bude vydělávat majitelům půdy.
Tábor nucených prací.
Co se dělo, když vás chytili na útěku?
Vymlátili z nás duši a nechali nás celou noc dělat stojky
nebo klečet s rukama nad hlavou.
Po zhlédnutí toho videa mě napadlo,
že tohle byla nejtemnější kapitola celé Cartisanovy ságy, co si pamatuju.
Byl to mnohem zlověstnější pocit.
To zneužívání, situace a podmínky vypadaly mnohem hůř.
Ahoj. Jsem Amber Michellová.
Mám říct, jak dlouho tu jsem?
- Jo. - Jsem tu už téměř 16 měsíců.
Loni touhle dobou,
jsem byla svázána,
ponižována a…
Sakra! Personál poslouchá. Přijdou sem.
Neboj.
Uklízeli jsme stoly.
Jasně jsem řekla, že mám hotovo.
A pak jsem byl zavolána k vedoucímu tábora,
který tam tehdy byl.
Řekl mi, že půjdu do izolace.
Podívala jsem se na něj a řekla: „Ne, nepůjdu. To ne…“
Řekla jsem: „Nic jsem neudělala. Nepůjdu.“
Najednou tam byli čtyři studenti.
Otočili mě obličejem dolů.
Pak mi dali ruce za záda a svázali je.
Rozhodli se, že mi je přivážou k nohám.
Nedělali to zaměstnanci, protože věděli, že jde o zneužívání,
takže to nechali na studentech.
Když říkáš „oni,“ koho myslíš?
Kurta.
Pamatuju si, jak jsem ji přivázal k tyči v chatě.
Nepodílel jsem se na tom prvním svázání.
Byl jsem s ní mnoho hodin,
a začínaly jí modrat a fialovět ruce, takže být to na mně, nechal bych ji jít.
Trochu jsem jí to uvolnil, aby s nimi mohla trochu hýbat
a pak přišla noc a málo spánku.
Řekli jsme: „Co teď?“
A personál řekl: „Polijte ji vodou.“
Začalo to jen malými hrnky vody.
Pak to přešlo na džbány.
Pak to přešlo na pět litrů vody najednou.
Nenechali mě se nadechnout, když to dělali.
Nelíbilo se mi to.
Nechci to nikomu dělat,
ale neudělali bychom to
bez někoho z vysoce postaveného personálu,
kdo nám to nařídil.
Říkal jsem jí to, když byla svázaná.
Říkal jsem: „Tohle místo je sračka. Je to podvod.“
Tohle by se nemělo dít nikde a ona věděla, že to nemám na povel,
takže si nemyslím, že by vůči mě cítila něco negativního.
Jak ses cítila, že to dělal Kurt?
Zrazená.
Proč jsi jim nemohl říct „ne“?
Po dvou dnech, co jsem byla svázaná, mě odvezli na izolaci
s názvem „Slib.“
Je to na druhé straně ostrova, a když jsem tam…
Mlátili tě tam?
Sexuálně mě tam zneužili.
Už vím, že to nechce slyšet, takže…
Holky do téhle vesnice nikdy neposílali. Byla jsem první.
Takže nás nechali s náčelníkem vesnice.
Náčelník Tui.
Jednoho dne, když byla celá jeho rodina v kostele a pracovala,
byli jsme tam sami,
a já nepracovala, protože byla neděle.
A…
začal mě sexuálně zneužívat.
Pamatuju, že jsem seděla.
On začal…
Jako… Měl ruku na mých zádech a na paži a pak začal…
Začal se…
se mnou mazlit a…
Já…
Nevěděla jsem, co dělat.
Odstrčíš ho a…
Je náčelníkem vesnice, takže, víš, má moc.
O pár dní později jsem to řekla vedoucímu tábora.
Myslel si, že to přeháním.
A jak bych mohla Tuiho z takových činů obvinit?
Tak moc, že mě tam nechal déle.
Poslední, co by Pacific Coast Academy chtěla,
bylo mít takovou videokazetu
mimo jejich vlastnictví,
protože věděli, jak je to hrozné.
A rodič, který tu videokazetu natočil,
kontaktoval americkou ambasádu
a řekl jim, že potřebuje se svým synem odjet ze země,
než se zaměstnanci PCA dovědí, co se stalo.
A ambasádě došlo, že je to špatné. Tohle je zločin.
Okamžitě zamířil na letiště
a s nimi i zaměstnanec americké ambasády,
který měl videokazetu schovanou v kufříku.
Pacific Coast Academy kontaktovala samojskou správu letiště
a řekli: „Nenechte ho s tou videokazetou odletět."
Věděli, že to uškodí jejich byznysu,
ale samojským úřadům řekli,
že pokud videokazeta zmizí, ublíží to turismu.
Samojští činitelé otce vyslýchali
a dokola se ho ptali, kde je ta kazeta.
A on řekl: „Už jsem ji poslal do Spojených států.“
Dostal se přes ochranku.
Dostal kazetu od úředníka americké ambasády a ze Samoi odletěl.
Tehdy se objevily zpravodajské kamery a vymklo se to kontrole.
Pamatuju si, že kolem našeho domu v Kalifornii kroužil vrtulník.
Myslím jako hned nad ním.
Nebralo to konce.
O TÝRÁNÍ V CENTRU
VIDEOKAZETY NELŽOU
NEHUMÁNNÍ
ZNEUŽITÍ
Jeho jméno je spojené s něčím, čím ani nebyl…
To mě štve. Upřímně.
Sotva tam byl. V tu chvíli byl v podstatě mimo.
Tehdy tam asi jeli a dostali ty děti pryč.
Pracovala jsem na americké ambasádě na Novém Zélandu,
kde mi úředníci řekli,
jaký měli v táboře problém,
a že musíme zjistit, co se děje.
Ty děti v takové situaci zůstat nemohly.
Podařilo se nám dostat se do tábora.
Bylo to nezvyklé.
Byli jsme tam jen my
a všechny děti byly odstraněny.
Očividně se něco dělo.
Šli jsme po obvodu a pak jsme uslyšeli hluk.
Šli jsme dolů a našli jsme tam jedno z dětí.
Byl dost nemocný
a zpočátku se zdráhal,
asi ze strachu z odplaty, nám cokoliv říct.
Ale nakonec nám řekl,
že byli všichni úmyslně vystěhováni z tábora.
Ale nevěděli jsme kam. Netušili jsme, kde mohli být.
Od začátku to byl rozhodně divný den.
Byli na nás milí.
Milejší než… Víte, bylo to divné.
Poslali nás na pláž.
Pamatuju si, jak jsem procházela středem džungle
a pořád jsem nevěděla, co tam najdeme.
„Jak se jim s těmi dětmi podařilo tudy projít?“
Měli jsme tam být jen na krátkou dobu.
A pak najednou…
černá SUV se zatemněnými okny,
jedno po druhém…
řítila se tam, kde jsme byli.
Nevím, odkud přijela.
Pamatuju si jen, že se tam řítila.
Děti byly dole na pláži.
Pamatuji, jak jsem se na ně dívala a říkala si: „Proboha.“
A někdo vystoupil z dodávky…
a řekl, že jsou z americké ambasády.
Zdálo se to jako podvod.
Nikomu na nás nezáleželo.
Hlavně na mně. To je… To nejde.
Tato videokazeta se stala základem pro žalobu.
Porota přijala svědectví dětí z Pacific Coast Academy a jejich rodičů.
A fascinující je, že muže, který kazetu pořídil,
se zeptali: „Jak můžete být tak hloupý
a poslat své dítě na takový program?“
A on vytáhne brožuru Pacific Coast Academy, kterou Steve napsal,
a přečte, pro jaké děti byla akademie vytvořena.
Pak ji odloží a řekne:
„Právě popsali mého syna. Proto jsem si ji vybral.“
Cartisano znal emocionální body
rodičů v krizi, kteří doslova cítili: „Nemám na výběr.“
Ale Steve nebyl nikdy hnán k odpovědnosti,
svět se změnil.
Proběhlo 11. září, priority byly jinde,
a Steve Cartisano, navzdory všemu, co udělal,
nepředstavoval hrozbu pro národní bezpečnost.
Krátce poté, co se Dave vrátil ze Samoi,
jsem se začala já vymykat kontrole.
V té době se ze mě stával divoký puberťák.
Bavila jsem se s bratrovými přáteli
a krátce na to začala brát drogy a šla v jeho stopách.
Vrátila jsem se z práce a moje televize byla pryč,
videopřehrávač zmizel,
v garáži chyběla sněhová fréza,
protože kradli
a brali věci z domu
a prodávali je, aby měli na drogy.
A tak jsem měla dvě děti, které užívaly heroin.
Mluvíme tu o závislých dětech, co utíkají pryč, vymkly se kontrole.
A když je jim 25, na všech výmluvách, proč odešli ze střední
nebo proč brali drogy, už nezáleží.
V Seattlu jsem se několikrát předávkovala.
A pak jsem měla autonehodu
a byla jsem zatčena.
Párkrát jsme Davida dostali z vězení
a zjistili, že to byl špatný nápad.
Takže když Catie zatkli, nechali jsme ji tam.
Děti se musí poučit.
Jsou zodpovědní za své životy a zodpovědní za své činy.
Byla jsem tak naštvaná.
Oba cítíme vinu. Pořád se ptáte.
„Měla jsem něco udělat jinak? Udělala bych něco jinak?“
Pochopila jsem, jaký budu žít život, pokud se nezměním,
tak jsem se zapojila do komunity, která řeší zotavení se
a o 13 let později jsme tady.
Čtvrtý týden absolvují 4denní sólo pobyt.
Jsou čistí.
Chtějí jít domů, být syny a dcerami svých rodičů
a získat vzdělání.
David stále bojoval.
A kde je David teď?
Je ve vězení a bude tam ještě asi tři roky.
Můžeš se otočit ke zdi? Tam. Vrať se.
Jo.
A to je táta a Dave.
Bylo to těžké. Dostala jsem se z odvykačky, když tátovi našli rakovinu.
Rakovinu, která postoupila do čtvrtého stádia. Rakovinu tlustého střeva.
Bojoval s tím šest nebo sedm let.
Nakonec s tím pořád bojoval a zemřel na infarkt,
tak nám to alespoň řekli.
A to bylo, myslím, před třemi lety.
Myslím, že Steve nebyl špatný.
Myslím, že na nějakou dobu zabloudil.
Nemyslím si, že byl ve svém jádru špatný člověk.
Nejspíš to byl dobrý člověk.
Ta část příběhu, která mě vždycky štvala je,
že i když jsme ho zprostili viny, nikdy mi nedoplatil dluh.
Nikdy mi nezaplatil zbytek a to mě naštvalo.
Už se mi neozval.
Dokud jste mi nenapsali vy, jsem nevěděl, co se s ním stalo.
Měl jsem Steva rád.
Vážně, dokud mi nedošlo,
co všechno dělal.
Připravil tě asi o 50 táců.
Asi.
NADACE CHALLENGER
Několik let zpátky
jsem na Googlu hledala „Nadace Challenger.“
Chtěla jsem se spojit s těmi, kteří si programem prošli.
Tehdy jsem uviděla jeho tvář.
Byla to extrémní směs šoku a smutku…
až hněvu.
Byl to katalyzátor, kdy jsem konečně promluvila o tom,
co se mi stalo.
VYTVOŘIT PŘÍSPĚVEK
AHOJ VŠICHNI
První program jsem absolvovala na Havaji.
Je tu část zvaná Sólo.
Sólo byla příležitost naučit se, že můžete přežít sami,
že můžete…
Že dokážete překonat těžké věci
a Steve ze mě udělal něco, čemu se říkalo „běžec,“
a měla jsem vysílačku.
Měla jsem strach
a tak Steve řekl:
„Jestli se bojíš a potřebuješ mě,
stačí stisknout tlačítko a přijdu za tebou.“
Bylo mi 13 a byla jsem sama.
A tak přišel a řekl: „Potřebuješ něco?“
A já řekla: „Ano, byla bych vděčná, kdybyste mi přinesl tělové mléko.“
Měla jsem suchou kůži.
Promiňte, dejte mi chvilku.
A tak přinesl tělové mléko
a nabídl se, že mi namaže záda.
Nebylo mi to úplně příjemné,
ale nebylo to mimo rozsah nenormálnosti.
Požádal mě, abych si lehla na břicho,
rozkročil mě,
a mazal mi to na záda a masíroval je.
A pak mě požádal, abych se otočila.
A já…
nechtěla jsem a ztuhla jsem.
Řekl: „Není to nic hrozného. Jen se otoč.“
A on…
začal mi mazat ramena a hruď.
A pak přesunul ruce dolů…
k mým prsům a já se ho snažila odstrčit.
A on řekl: „Není to nic hrozného. Představ si mě jako svého otce.“
Říkala jsem si: „Můj otec by se mě takhle nikdy nedotkl.“
Je to legrační. Nedávno mi to došlo…
když jsem se ohlížela…
Vlastně jsem mluvila s kamarádkou a uvědomila si, že všechny ty věci,
které mi na Stevovi připadaly tak milé a hezké,
mě měly jenom navnadit.
Tehdy jsem to nevěděla. Donedávna mi to ani nedošlo.
Po pár letech jsem to řekla mámě.
Určitě ne do detailů.
Ale řekla jsem jí, že se mě dotýkal a měl se mnou sex.
Udělala něco? Ohlásila to?
Ne.
Protože si myslela,
že pro děti dělá něco dobrého
a nechtěla, jak sama říká: „někomu kazit plány.“
Zarazilo mě, jak často používal slovo „manipulativní.“
Jak vidíte, děti se snaží manipulovat různými způsoby.
Nebo jak často popisoval děti jako mistry manipulátory.
Jsou to mistři manipulátoři. Obviňují ostatní z problémů.
A jako dospělá jsem si uvědomila,
že byl největším manipulátorem ze všech.
To je jistě výhodná výmluva, že?
Zaútočit na důvěryhodnost dětí
s vědomím, že jsou problémové.
Není to výmluva. Ale fakta.
Je to stále prosperující odvětví. Je tu spousta napodobitelů.
V 16ti mě rodiče poslali na terapii v divočině,
podobně jako Paris Hiltonovou, a řeknu vám, jak to dopadlo.
Steve Cartisano prodával trauma jako prostředek k vyléčení.
Takže napodobitelé z toho udělali obrovský průmysl.
V noci mi vzali boty, zabalili mě do plachty
a lehli si na konec, abych se nehýbala.
Myslím, že spousta lidí bude mít pocit: „Změnilo mi to život,
ale možná ne k lepšímu.“
Rozhodně mě to udělalo tím, kým jsem. Hrálo to roli.
Byla jsem narkomanka,
co tlačila nákupní vozík po ulici, bez domova.
A přežila jsem jen proto,
že jsem věděla, jak žít s málem nebo s ničím.
Většinu života jsem se snažila přežít,
a pak jsem se dostala do situací, kdy jsem musela přežít,
protože to znám. V tom se cítím dobře.
Pořád mám o tom místě zlé sny a nemůžu to dostat z hlavy.
Provází mě to celý život.
Pokud se to může stát Paris Hiltonové a její rodině,
myslete na ty, kteří tu dnes nejsou.
Teenageři nejsou jen děti, které máme doma.
Jsou to lidé, kteří nám věří.
Tohle se stalo mně.
Řvala jsem o tom 20 let a nemělo to žádný dopad.
Tohle odvětví se rozrostlo.
LETOS SE V USA TISÍCE DĚTÍ ÚČASTNÍ
LÉČEBNÝCH TÁBORŮ V DIVOČINĚ
CARTISANOVI NECHTĚJÍ ZPOCHYBNIT OBVINĚNÍ ZE SEXUÁLNÍHO NAPADENÍ
ALE CÍTÍ, ŽE TO NENÍ V SOULADU S JEJICH VZPOMÍNKAMI NA STEVA
FIRMY S NÁZVEM NADACE CHALLENGER, HEALTH CARE AMERICA
NEBO PACIFIC COAST ACADEMY
NEMAJÍ S DOKUMENTEM ŽÁDNOU SPOJITOST
POKUD JSTE VY NEBO NĚKDO, KOHO ZNÁTE, ZAŽILI ZNEUŽÍVÁNÍ,
INFORMACE A ZDROJE JSOU K DISPOZICI NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Překlad titulků: Rudolf Havlík