Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Zvijezda realityja Paris Hilton u srijedu je stala pred Capitol Hill
i pred zastupnicima progovorila o traumi i zlostavljanju
koje je sa 17 godina doživjela u terapijskom centru u Uti.
Davili su me i šamarali. Muško osoblje gledalo me pod tušem.
Ovo se događa u našoj zemlji našim mladim ljudima.
HILTON POKREĆE KAMPANJU PROTIV POPRAVNIH PROGRAMA
Ako se dogodilo Paris Hilton i njezinoj obitelji,
dogodilo se i mnogima koji sad nisu tu.
NO SVE JE POČELO PRIJE 35 GODINA U DRUGOM KAMPU
I S JEDNIM ČOVJEKOM
Otišla sam spavati misleći da idući dan idem u školu.
1989.
Imala sam 15 godina.
U kući je bio mrak. Roditelja nije bilo.
Probudila su me dva muškarca. Stajali su nad mojim krevetom.
Bili su krupni. Izgledali su poput gorštaka.
Rekli su mi: „Ustani. Odjeni se. Ideš s nama.”
Rekli su da će mi staviti lisice ako pokušam pobjeći.
Zgrabili su me i silom izveli iz kuće.
Odveli su me u zračnu luku.
PRIJAVE NA LET, POLASCI
Unajmili su privatni avion.
Na letu su me pitali: „Zanima li te kamo ideš?”
Odgovorila sam: „Ne.”
Nisam htjela pokazati da se bojim.
Ušla sam u auto sa ženom koja se nazivala Divlja Mačka
i muškarcem koji se nazivao Bijesni Pas.
Pitala sam se: „Koji je ovo kurac?”
Odvezli su me u pustinju.
U daljini sam ugledala vatru.
Dali su mi poruku ispisanu na poleđini prazne omotnice računa.
„Ovo je za tvoje dobro. Volimo te.”
NADINE, OVO JE ZA TVOJE DOBRO. VOLIMO TE. MAMA I TATA.
Tad sam shvatila da su moji roditelji platili tim ljudima
da me otmu i odvedu u taj program.
Idemo. Stigli ste.
Hajde, pokret!
Idemo!
Van iz kamioneta!
Idemo! Pokret!
Dobro došli u kamp Challenger u pustinji.
Sljedeća 63 dana odgovarate meni i mojem osoblju.
Je li to jasno?
-Da, gospodine! -Nisam vas čuo.
Da, gospodine!
Kako se nosite
kad se dijete koje volite i odgajate 16 godina
odjednom pretvori u problematičnog, neprepoznatljivog buntovnika?
U osamdesetima svijet se počeo mijenjati.
Vladala je zabrinutost da američka kreće pogrešnim putem.
-Nancy? -Hvala ti.
Danas u ovoj zemlji vlada epidemija ovisnosti o drogi i alkoholu.
Nitko nije siguran.
Ni vi, ni ja, a još manje naša djeca.
Zemlja je u krizi. Nitko se ne zna nositi s djecom.
Pitali smo se što poduzeti.
Kad ništa drugo ne pomaže, roditelji šalju problematične tinejdžere
u tzv. terapijske kampove u divljini.
Cilj im je, navodno, riješiti djecu loših i buntovnih navika.
Ideju je smislio 35-godišnji Steve Cartisano,
bivši narednik zračnih snaga.
Mnogi ljudi u našem društvu opravdavaju ponašanje djece.
Djeca moraju naučiti da su odgovorna za sebe i svoje postupke.
Steve Cartisano bio je genij.
Bio je svestran čovjek.
Sve probleme u vašoj obitelji riješio bi jednim telefonskim pozivom.
Ljudi su Stevea obožavali ili prezirali.
Bio je ispred svojeg vremena. Imao je odličnu ideju.
Program se zove Challenger Foundation.
Zločesta djeca ondje se liječe kroz muku i patnju.
Posao je prebrzo narastao.
Djeca se iscrpljuju dok opet ne postanu dobra.
Koncept je sam po sebi izvrstan.
Steve je u suštini radio izvanrednu stvar.
Sve radi majka priroda, a ne ja i moje osoblje.
Koncept i danas postoji.
Ova se industrija razvila.
Problem je u tome što se neki tinejdžeri ne vrate.
Tinejdžeri žive u okrutnim uvjetima, a nadležna tijela SAD-a ne mogu do njih.
Radi li se o discipliniranju ili zlostavljanju?
-Bilo je grozno. -Smrt i zlostavljanje.
Posao bi mu potpuno propao,
no on bi se izdigao iz pepela.
Nikad se ne bi predao.
PAKLENI KAMP
Dakle, G. Cartisano, govorimo o vašem programu Challenger.
Je li vaše dijete drsko prema vama?
Imate li pametnjakovića kod kuće?
Što želite postići s tom djecom?
Tko koga može oteti?
Tko nadzire ljude koji navodno popravljaju vašu djecu?
I koliko je toga…
Steve Cartisano osnovao je program Challenger 1988.
Djecu vam izvuku iz kreveta usred noći.
NOVINAR
Roditelji se odriču svojih prava.
A što je s pravima djece? Riječ je o 16-godišnjacima…
Koriste oni svoja prava kad ne idu u školu,
drogiraju se i ponašaju se kao budale.
Dođe im neki krupni tip i kaže: „Sad si moje vlasništvo.
Natjerat ću te da pješačiš 800 km
po pustinji u Uti.”
KAMP U PUSTINJI
Ja sam Konjska Griva.
Radit ćete sve što vam osoblje kaže. Bez oklijevanja.
Jasno?
-Da. -Da, gospodine.
-Jasno? -Da, gospodine!
Reci mi svoje ime, godine i odakle si.
April Schmidt, 15 godina…
-Glasnije. -Bonney Lake.
April Schmidt, 15 godina, Bonney Lake u Washingtonu.
Već prvoga dana djeci postaje jasno da su stigla u potpuno drukčiji svijet
od onoga iz kojeg potječu.
Bit ćeš bolji prema svojoj majci, jasno?
Da, gospodine.
Ovo nije privremeno.
Žrtvovala se za tebe. Je li ti to jasno?
Da, gospodine.
Prekasno je za suze.
Nisi se toga sjetio kad si bio onakav prema njoj.
Da, gospodine.
I neka to ostane tako.
-Jasno? -Da, gospodine.
Slamali smo ih.
VOĐA KAMPA
No nismo ih htjeli povrijediti ni kazniti.
Htjeli smo im iz glave izbiti stare gluposti i izgraditi…
Htjeli smo im pomoći da postanu bolje i pozitivnije osobe.
Neki su preplašili i zamalo onesvijestili.
To mi je bilo u redu. Htio sam da se malo boje.
Za mnoge od njih druga je opcija bila odlazak u zatvor.
Djeci neće biti drago što su tu. Bit će gladna, umorna i prljava.
Moramo poduzeti nešto što pali. Razgovor i ljubav neće ih promijeniti.
Slušate li vi mene?
Da, gospodine!
I Steve i ja bili smo u zrakoplovstvu.
Shvatili smo da nam je to zajedničko.
Smatrao je da mladima treba pomoći na pomalo drukčiji način.
Bili smo ispred svog vremena.
Program je trajao 63 dana.
800 KILOMETARA
Sastojao se od tri dijela.
Prvo smo ih odveli do najniže razine.
Dali smo im što im treba, no sve je imalo svoju cijenu.
Hranu smo odnijeli na drugu lokaciju i dotamo su morali pješačiti.
Nikoga nismo kažnjavali.
Svi naši postupci sa sobom nose dobre i loše posljedice.
Vi odlučujete jesu li one negativne ili pozitivne.
Nisu to bila djeca koja nedjeljom idu u crkvu,
a preko tjedna pohađaju satove plesa.
To su bila problematična i nasilna djeca
koja bi zavela vašu djecu i dala im drogu, a vama ukrala automobil i nakit.
Ovdje su jer su manipulatori i znaju varati da dobiju što žele.
Uvijek sam voljela izazivati frku. Bila sam crna ovca u obitelji.
UPISANA U KOLOVOZU 1989. S 15 GODINA
Kao dijete nemate nikakvu moć. Pozornost privlačite samo ponašanjem.
I zato sam voljela izazivati frku.
Opijala sam se i tulumarila.
Pušila sam travu.
Napušavala sam se. To je bilo zabrinjavajuće.
Imala sam dečka.
Svi u gradu znali su da je problematičan tip.
Moji roditelji nisu htjeli da hodamo, a mami nisam bila naročito draga.
Htjela me se riješiti od moje 12 godine.
Zato sam spakirala stvari i pobjegla.
Skrivala sam se kod dečkove sestre kad je policija došla po mene.
Poslali su me kući s roditeljima,
ali nisu mi rekli kamo će me poslije odvesti.
Spavala sam na tlu, na kamenju. Nije bilo nikakvog šatora.
Hajde, ustanite! Niste na ljetovanju!
Hajde, idemo! Na noge!
Bilo je jutro. Oko mene su bila djeca.
Bila su mršava, poderanih košulja. Jedna mi je djevojčica prišla.
Htjela je da joj dam žvakaću koju žvačem.
Htjela je moju žvakaću. Rekla sam: „Izgubila je okus.”
Odgovorila je: „Nema veze.” Rekla sam: „Dobro.”
Drugo je dijete htjelo moju juhu
i htjela sam mu je dati.
Ali jedna mi je djevojčica rekla: „Nemoj.
Trebaš je.” Rekoh: „Dobro.”
Vani je bilo valjda 45 stupnjeva.
Propješačila sam 800 km u tenisicama.
Smo sam htjela preživjeti.
Hodaj. Izvoli.
-Hvala. -Samo hodaj.
Uvjeti u svakoj fazi bili su sve bolji.
Druga je grupa imala ručna kolica.
Svu su opremu stavili u kolica, ali morali su ih gurati.
Trećoj grupi dali smo bućkalicu za maslac.
Donijeli smo i kotlić.
UPISANA U KOLOVOZU 1988. S 13 GODINA
Tada mi se zbilja štošta događalo,
pa mi nije smetalo što nam je teško, što smo prašnjavi i prljavi
i što smrdimo.
Ovdje nam je cilj pronaći ravnotežu.
Sve radimo sa srcem.
Tako je bilo oduvijek, od samoga početka.
Doma je bilo teško.
Mama i ja stalno smo se svađale.
Nije mi išlo u školi.
Mjesec dana nakon što mi je preminuo otac,
pokušala sam si oduzeti život.
Dođite, okupite se. Stanite u obliku potkove.
Bilo je drukčije. U grupi je vladala drukčija atmosfera.
Nisam stigla razmišljati o svojem životu.
Tada sam samo htjela preživjeti.
To mi je pružalo utjehu.
Oče naš, molimo te da nam pomogneš.
Hvala Ti na životinji koju ćemo žrtvovati.
U ime Gospodina, Isusa Krista. Amen.
Amen.
Bilo mi je sve bolje.
Zbilja sam uživala ondje.
Podučit ćemo vas različitim tehnikama kuhanja.
U kotliću ćemo skuhati želudac.
Morate miješati. Ubaci meso.
Pitali su me: „Kako znate da su spremni ići kući?”
Prema pogledu i izrazu lica.
Kad bi im oči sjajile i kad ne bi skidali osmijeh s lica.
Većina bi tinejdžera trebala doći ovamo,
raditi na sebi i…
Doživjet će najbolje iskustvo u životu.
Steve je smatrao da svakome treba ritual prijelaza
iz djetinjstva u zrelost,
a to obično uključuje
nešto što je jako teško.
Jednostavno boli, znate?
Jednostavno…
Odgurnula sam i mamu i tatu.
Napisala mi je pismo. Voli me i nedostajem joj.
Želi da se vratim kući.
Ali moram biti ovdje.
Da se prije vratim kući, jednostavno ne bih…
Sav trud koji smo uložili
u to da se promijenim bio bi uzaludan.
Bio je to obred prijelaza.
A tek su počeli.
Koliko je vas bilo sretno što ste ovdje od prvog trenutka?
Jedan, dva. Koliko je vas sada sretno?
Eto.
Koliko je vas naučilo nešto o sebi što prije dolaska niste znali?
Teško je objasniti nekome tko ne razumije.
Bila sam ispunjena.
Na kraju svakoga dana osjećala sam se ispunjeno.
Borba, kušnje i nedaće čine nas boljima.
To je jednostavna jednadžba.
Radili smo s više od 700 djece. Promijenili smo stotine života.
Djeca ovo trebaju. Spašavamo brojne živote.
UPISAN U LIPNJU 1990. S 15 GODINA
Matthew bi bio u maloljetničkom zatvoru ili mrtav
da nismo nešto pokušavali poduzeti.
Oprostite.
Opijao sam se. Stalno sam pušio travu.
Povremeno bih uzeo LSD.
Ili pušio PCP.
Na kraju ulice nalazi se most s kojega je skakao na vlakove.
Potpuno se oteo kontroli.
Bilo mi je zabavno.
Ali stalno su me uhićivali zbog posjedovanja droge i sličnog.
Svima sam zadavao muke.
Policija je stalno bila s Matthewom.
MATTHEWOVA MAMA
Uhitili bi ga jer je krao alkohol.
Ja, njegov otac, škola i policija uzalud smo ga kažnjavali.
Ništa ne bi pomoglo.
Morali smo razmišljati izvan okvira.
To su djeca koja su ovisna o cracku, bježe od kuće, problematična su
i vješti su manipulatori.
-Druge krive… -Vješti manipulatori.
Kad navrše 25 godina,
neće biti važno zašto su se drogirala ni zašto nisu završila srednju školu.
Pomislila sam: „Ne znam što bih, a ovo zvuči dobro.”
Nisam ondje bio dugo,
ali htio sam kući, u svoj McDonald's.
Htio sam svoje kekse Oreo.
I svoj sladoled.
Stvari koje volim.
Ali odrasli su donijeli odluku, pa sam si rekao: „Prihvati to, čovječe.
Ovdje si. Odradi program.
Onda ćeš izaći i otići na pivo.”
Bojao sam se da dugo neću moći kući, ali mislio sam : „Pa ne mogu me ubiti.”
To sam mislio: „Ne mogu me ubiti.”
Večeras, čovjek koji tvrdi: „Dosta je tetošenja i posjeta psihijatru.
Dajte tinejdžerima jednostavnu poruku.
Očvrsnite. Život nije lak. Krenite na tečaj preživljavanja.”
Steve je bio odgovoran za cijeli program,
za oglašavanje…
POSTIŽEMO REZULTATE
za telefonsku prodaju
za upravljanje financijama i zaposlenicima tvrtke.
Tvrtka je narasla brže nego što je očekivao.
STEVEOVA BIVŠA ŽENA
Oslanjao se na ljude na jugu Ute koji su ondje vodili program.
DOBRO DOŠLI U ESCALANTE
Tvrtka je prebrzo postala pregolema. Mislim da na to nismo bili spremni.
Nema tuševa, zahoda, kreveta ni blagovaonice.
Neki članovi osoblja bili su ondje tek tako.
Spavaju na dekama na tlu.
Htjeli su pomoći,
ali nisu imali znanja koja smo imali mi.
Djeca će odgovarati za svoje postupke.
Ako podijeliš hranu, i ti i prijatelj ostat ćete gladni.
Ako ukradeš hranu, zavezat ćemo ti ruke i noge.
Većina članova osoblja bila je vrlo mlada.
Vođa kampa bio je Konjska Griva.
No on je vjerovao u Stevea Cartisana.
Steve Cartisano govorio je da smo manipulatori, lažljivci.
Članove osoblja istrenirao je da nam ne vjeruju.
Neko bi dijete reklo: „Imam problema s leđima.”
Ili: „Boli me koljeno.”
U liječničkom kartonu nije bilo nikakvih podataka o tome.
Kad kažete da ste bolesni, kažu vam da lažete.
Daj, to me boli. Ajme!
Sve su nam uskraćivali.
Ako se ne popraviš,
ostat ćeš ovdje dulje od 63 dana.
Što smo dulje bili ondje, sve je više bilo kao u Gospodaru muha.
Kosu bismo vezali vezicom od tampona.
Katkad bismo loše svezali zavežljaje, pa bi nam se raspali putem
i za kaznu bi nam unutra ubacili kamen.
Bila bih puno brža bez glupog kamena.
Nije bilo toaletnog papira, pa smo se brisali majicom.
Zamislite da pješačite pustinjom i vidite prljavu djecu s tamponima u kosi.
„Koji kurac?”
Htio sam otići iz pustinje.
Jednog jutra nisam više htio ustati.
Terapeuti su mi rekli da moram ustati.
Odbio sam. Rekli su: „Ustani!”
Rekao sam: „Neću.
Nećete me prisiliti.”
I terapeut me udario.
Doslovno me udario.
Ondje je bio još jedan terapeut. Rekao mu je da me zaveže za gležnjeve.
I počeo me vući.
Da, to je boljelo.
Stao je nakon tri metra.
Pitao me: „Hoćeš sad pješačiti?”
Sve me boljelo.
Nastavio me vući.
Ogulila mi se koža na leđima.
Svakih petnaestak metara pitao me: „Hoćeš sad pješačiti?”
Govorio sam: „Neću.
Nećeš me natjerati.”
Idućeg jutra došao je Steve Cartisano.
Rekao je da sam ja kriv za sve što se dogodilo.
I otišao je.
Mislio sam: „Vi ste mi terapeuti. Trebali biste mi pomagati,
a vi me tučete.
Kome ću sad vjerovati?”
Državna socijalna služba javila mi je
da su jednog mladića odveli iz programa Challenger.
Imao je ozljede za koje moram znati.
Za taj sam program prvi put čuo početkom 90-ih.
BIVŠI ŠERIF, OKRUG KANE, UTAH
Državni dužnosnici javili su nam da u njemu sudjeluju problematična djeca.
Djecu koja su dilala ili uzimala drogu
smjestili bi u istu grupu s lijenom i nemotiviranom djecom.
Živjela bi u surovoj pustinji,
a policija im nije smjela pristupiti.
Dobro sam to zapamtio
jer možda ću se jednom morati time baviti.
Odvezao sam se do bolnice.
Ušao sam i šokirao se kad sam vidio mladog Matthewa
u takvom strašnom stanju.
Pregledao ga je lokalni liječnik.
Rekao je da je mladić pothranjen.
Izbrojio je više od 80 ožiljaka i ozljeda na leđima i gornjem dijelu trupa
koje je zadobio dok su ga vukli pustinjom.
Rekao mi je da rane tek zacjeljuju
i da ga je osoblje programa zlostavljalo.
Kako ste se osjećali kad ste to saznali?
Bio sam uzrujan i ljut.
Rekao sam osoblju:
„Ako naudite bilo kojem djetetu, imat ćete posla sa mnom.
Nadrapali ste.”
Neke naše metode možda djeluju kao zlostavljanje.
Bit ćeš bolji prema svojoj majci, jasno?
Tanka je tu granica.
Nikoga se ne smije tući,
ali postoji pravo vrijeme i mjesto za tjelesno kažnjavanje.
Pokoji šamar.
Vjerujte, to katkad čini čuda.
-Je li jasno? -Da, gospodine.
-Ne čujem vas! -Da, gospodine!
Oprostite, možda sam staromodan, ali ljudi po prirodi trebaju pravila,
inače bismo imali anarhiju, a to ne funkcionira.
Nikad nije i neće.
Nazvali su me iz kampa i rekli da je Matthew u bolnici.
Pomislila sam: „U bolnici je. Dakle, dobro je.”
Odletjela sam onamo. Ljudi iz programa došli su po mene.
Platili su mi hotel.
Ali čim sam vidjela Matthewa, znala sam da mora ići kući.
Od samoga početka znala sam da je situacija nesigurna.
Što mi je ondje bilo najteže?
To što su me poslali roditelji.
Program ih je stajao više od 16 000 dolara 1989.
Mislim, to je 1989. bila velika svota.
U protekle tri godine
program je, prema Cartisanu, pohađalo oko 800 djece.
Dakle, zaradio je deset milijuna dolara.
Steve je bio pametan. Znao je da sve to košta.
Zašto bismo osudili nekoga tko ima tvrtku i zarađuje?
Zarađivao je golemu lovu.
Odlučio je kupiti veliku, prekrasnu kuću.
Dobila sam radio!
Unajmljivao je automobile. Jednom je unajmio Lamborghini.
To se u potpunosti kosi s načelom: „Samo želimo pomoći djeci.”
Znate? Živio je raskošno.
CARTISANOVA SNIMKA
Nisam se bavila novcem.
Znala sam da imamo dobra primanja.
Mnogo se zarađivalo, ali mnogo se i trošilo.
Bilo je vrlo skupo voditi te programe.
Pronašli smo kuću u Uti.
Bila je velika. Imala je 604 kvadratna metra.
Što kažeš, Jen?
Kupila sam konja i krenula jahati.
Dobro nam je išlo. Činilo se da uspješno poslujemo.
Mislim da je tad počeo gubiti fokus.
Ona se planina zove Fiftymile Mountain.
Proteže se 80 km do jezera Powell.
Tu je i visoravan Kaiparowits.
Djeca su morala pješačiti ovako groznim terenom.
Ovakav krajolik vrlo brzo može postati smrtonosan.
27. LIPNJA 1990.
Vozio sam se s drugim šerifom.
Nazvali su nas iz Richfielda.
Obavijestili su nas da je polaznica programa Challenger
upravo na putu u bolnicu u Panguitchu.
Dok sam bio u uredu u Provu,
iz drugih su nam kampova javili da se dogodila nesreća.
Steve ih je odmah nazvao da provjeri što se događa.
Ponašanje mu se promijenilo.
Situacija je bila ozbiljna.
Odmah smo sve ostavili.
Odletio sam onamo s njim.
Nismo znali koliko je djevojka loše, ali znali smo da je stvar ozbiljna.
Sletjeli smo pred vozilo hitne pomoći.
Oživljavali su je. Bila je spojena na aparate.
Asistent ju je pogledao.
Nije prošlo ni 45 sekundi. Proglasio je smrt. Rekao je: „Mrtva je.”
Stevea je to shrvalo.
Zbilja ga je shrvalo.
Dijelom se sigurno osjećao krivim jer to je bio njegov program.
On je dovodio djecu u taj program.
No također je znao da ne može imati kontrolu nad svime.
Tada nije mnogo boravio na jugu Ute.
Mislim da je na kraju uvidio da ništa nije mogao učiniti.
Ishod ne bi bio drukčiji.
UPISANA U LIPNJU 1990. SA 16 GODINA
Kristen Chase bila je tri dana na visoravni Kaiparowits.
Srušila se i umrla nakon što je propješačila osam kilometara.
Ovo je Sharon Fuqua.
Sharon je poslala svoju kćer Kristen u kamp u divljini
nakon što je pala razred i počela uzimati mnogo antidepresiva.
Tad je imala 16 godina.
Naravno, Sharon nije mogla znati da kćer jedinicu više neće vidjeti živu.
-Djeluje kao vražićak. -I bila je.
KRISTENINI MAMA I BRAT
Bila je jako mila
i simpatična…
-Voljela se dotjerivati. -Da, obožavala je to.
Poslije su se stvari promijenile.
-Postala je buntovna. -Da, bome jest.
Bilo joj je jako teško.
Nismo znali što da radimo.
Tad idu u izolaciju na četiri dana.
Očistit će se od droge.
Htjet će se vratiti kući, opet biti sinovi i kćeri, obrazovati se.
Mislili smo da će joj to pomoći, znate?
Odrastao sam u obitelji stočara, na selu u surovoj pustinji.
Ljudi koji su ovdje odrasli dobro znaju koliko pustinja može biti surova.
Između dva izvora vode katkad ima petnaestak kilometara.
Osoblje nije prošlo obuku.
Neki su od njih bili bivši polaznici programa.
Znao sam da je to recept za katastrofu.
Policajci iz šerifova ureda u okrugu Kane danas su pretražili urede programa.
Nadaju se da će im nađeni spisi pomoći pri donošenju odluke o optužnicama.
U tom sam trenutku rekao: „Saznat ću istinu i nešto ćemo poduzeti.”
Max Jackson šerif je okruga Kane u kojem se nalazi sjedište programa.
Roditelji iz cijele zemlje šalju mu brojne pritužbe.
Taj mi je slučaj obilježio život.
Dokle god program postoji, policija će imati posla.
Službenici iz okruga odlučili su me uništiti.
Ako ne mogu mene osobno, uništit će moj program.
Kad netko u pustinji padne
i ima simptome toplinskog udara, pokušate mu pomoći.
Revolucionare uvijek zasipaju drvljem i kamenjem.
Snažno se zalažem za programe.
Promijenili smo mnoge živote. Brojni su nam roditelji zahvalni.
Neće meni neki sitni birokrati naređivati.
Neka dođu ovamo i vide što radimo.
Program ima velik potencijal za daljnja zlostavljanja i smrtne ishode.
Službenici okruga optužili su Cartisana i program za ubojstvo iz nehaja.
NEHAJ PODRAZUMIJEVA, BEZ OGRANIČENJA…
Da Stevea osude, išao bi u zatvor.
U to nema sumnje.
A u zatvoru ne bi dobro prošao.
STEVEOV ODVJETNIK
Jako se bojao.
Da izgubi na sudu, znao je da bi išao u zatvor
i ostavio majku s četvero male djece samu.
Kako ste?
Očekujemo brojne prljave optužbe. Spremni smo na njih.
Htjeli su mu uništiti život.
Još osmero djece tvrdi
da su ih voditelji tukli, izgladnjivali i vezali za stabla.
Program je optužen za zlostavljanja djece po devet točaka,
uključujući vezanje za stabla i vučenje stjenovitim tlom.
Tužbe.
Tužbe su se samo gomilale.
Tužbe su pridonijele negativnoj slici u javnosti diljem zemlje.
Prema službenicima program je izgubio milijune dolara.
Program je obitelji stajao i do 16 000 dolara.
No Cartisano je sredstva primarno crpio iz osiguravajućih društava
preko kojih su roditelji plaćali „liječenje” djece.
No društva su tad htjela vratiti novac
jer su pratila vijesti i pomislila: „Ma čekaj malo.”
Jako mi je stalo do ovoga jer znam još mnogo djece
koja su trpjela zlostavljanje. To mora prestati.
Program je obustavljen.
Nismo imali prihoda. Zaposlila sam se u trgovini.
Idućih godinu i pol-dvije proveli smo na sudu.
Tužitelji su pokušali dokazati da je Cartisanu zarada bila važnija
od sigurnosti mladih kojima je navodno pomagao.
Ti ljudi lažu već dvije godine. To su najpodliji ljudi koje znam.
Tvrdili su da se Chase iscrpila hodajući i umrla od posljedica toplinskog udara.
Prema nalazima obdukcije
stanje njezinih unutarnjih organa
donekle odgovara posljedicama toplinskog udara uslijed napora,
ali nisu isključeni ni drugi uzroci smrti.
Kad bih dokazao da uzrok nije toplinski udar,
pobio bih optužbu za ubojstvo.
Nisam liječnik, ali…
Odveli su je u pustinju
na visinu od 1800 metara i temperaturu od 38 stupnjeva.
Morala je pješačiti, a za to nije bila fizički spremna.
Smatram da se radi o Cartisanovu nemaru.
I to je dovelo do smrti Kristen Chase.
Uspješno smo radili svoj posao.
I snosili smo posljedice za svoje postupke.
G. Cartisano, protiv vas podignute su
optužnice za ubojstvo iz nehaja.
Tako je.
Je li vaš program Challenger uzrok smrti Kristen Chase?
Nisam poznavao Kristen. Bio sam u našem sjedištu kad se srušila…
Ali taj slučaj, pa devet slučajeva zlostavljanja,
pa razne tužbe protiv vas, pa postupak porezne uprave…
Donesen je zaključak…
Poprilično ste smireni za čovjeka kojemu se cijeli svijet ruši.
Na dan presude
sudac je poslao porotu na vijećanje.
Steveu Cartisanu crno se pisalo.
Uvjeti u kojima je Kristen umrla
jasno su upućivali na to da je bila prisiljena pješačiti
bez vode i po strašnoj vrućini.
Izašli su ujutro,
a presudu su donijeli tek te večeri.
Izgledi su mu bili loši
jer morao je dokazati sudu da se radi o nesreći.
Porota je stigla.
Sudac je pitao: „Kako ste presudili?”
„Nije kriv, nije kriv, nije kriv, nije kriv.”
Izašli smo. Bilo je uzbudljivo.
Branitelji katkad naprave pogrešku
i pokušavaju dokazati alternativnu teoriju slučaja.
To je pogrešno.
Morate dokazati da je tužiteljeva teorija pogrešna.
NEHAJ
Ne zna se točan uzrok smrti.
Može biti sindrom toksičnog šoka, a može biti i septički šok.
Uzrok nije toplinski udar uslijed napora. Za to postoji osnovana sumnja.
Osjetili smo golemo olakšanje.
Ne mogu vam to ni opisati.
Htio sam da sve napokon završi.
Prošle su dvije godine. Drago mi je da je sve gotovo.
Molitve su nam bile uslišane.
I dalje ne možemo vjerovati.
Prošle su 32 godine?
Zbilja nam nedostaje.
Jako.
Nitko nije kriv za to. Jednostavno se dogodilo.
Možda zvučim hladno, ali realan sam.
KRITIČARI CARTISANA
Nismo htjeli više pozornosti javnosti, dodatni stres ni napor.
Brinulo me kako to utječe na moju djecu
i htjela sam da prestane raditi s mladima.
Ali kao da nije znao što bi drugo radio.
Oduvijek sam znao s djecom.
Razumijem ih. Bio sam kao oni.
Iznijeli bi mi problem i rekao bih: „Idemo usporediti.
Život ti je težak, kažeš?
Hajde, da vidimo.
Ja sam to prebrodio. I ti ćeš.”
Ovo je Steve s četiri ili pet godina.
Ovo je Inez.
Kad je bio beba,
otac i majka prvo su ga se odrekli.
Posvojio ga je jedan par, Troy i Inez.
Ona je bila shrvana
kad su ga biološki roditelji uzeli natrag.
Tad je imao oko dvije godine.
Imate li kvalifikacije i iskustvo za ovo?
Pa, kako bi se reklo, završio sam tešku životnu školu.
Imam životno iskustvo. Majka mi je bila ovisna o heroinu.
Bila je u zatvoru. Ubili su je kad sam imao 17 godina.
Otac mi je imao gadnu narav. Probleme je rješavao batinama.
Mučio se u osnovnoj i srednjoj školi.
Nije bilo lako.
Nije se htio baviti proizvodnjom betona kao otac,
pa se pridružio zrakoplovstvu.
To mu je promijenilo život i pomoglo mu izgraditi samopouzdanje.
Kombinacija vojničkog kampa,
vještina preživljavanja i iskustava iz zrakoplovstva
pomogla mu je da sazri i postane odgovornija osoba.
Zato je smatrao da se radi o dobrom načinu da se pomogne mladim ljudima
kako bi izgradili samopouzdanje i donosili bolje životne odluke.
Nakon što su ga oslobodili svih optužbi pred sudom,
htjela sam da nađe drugi način na koji će uzdržavati obitelj.
-Je li uspio? -Nije.
Nije.
Stopa nasilnih zločina koje čine maloljetnici u SAD-u
u proteklom je desetljeću narasla za 25 %.
Osjetim marihuanu. Moj nos ne laže.
U 90-ima roditelji su se i dalje pitali: „Što ću sa svojim djetetom?”
Da, istina je.
Djeca često puše travu, možda jednako često kao prije.
Steve je znao da bi kampovi u divljini mogli pomoći još brojnim obiteljima.
No gdje god je nešto pokušao, socijalne su ga službe spriječile.
Bio je na crnoj listi.
Ali Cartisano je uživao u tome što je uvijek uspio nadmudriti nadležne
i program pokrenuti negdje gdje ga nitko ne poznaje.
Bok, kako ste? Znao sam da ćete doći.
Na kraju je otišao na Djevičanske otoke,
na otok Saint Thomas.
Kao novinar govorio sam da ću ga pokušati uhvatiti
jer sudovi nisu ništa poduzimali.
Imali smo samo sud javnog mnijenja.
Naišao bih na jedan trag i on bi me odmah odveo do drugoga.
„Steven Cartisano,
čiji je terapijski program u Uti zabranjen nakon što je polaznica umrla u pustinji,
opet je u akciji.
NEDJELJA, 21. STUDENOGA 1993.
Sad vodi program HealthCare America.”
I dalje se time bavio.
Kad smo se upoznali, studirao je filmsku umjetnost.
Ta je znanja iskoristio pri snimanju reklamnog spota.
Napravio je jako dobar i kvalitetan spot s glumcima.
Prvih dana buntovno ponašanje vrlo je suptilno.
PROMOTIVNI SPOT
Djeca su spora.
Vuku se. Ne žele ništa raditi kako treba.
Umjesto na pješačenje djecu je ovaj put odveo na brod, zar ne?
Da, tako je.
Što to radiš?
Smiri se.
-Mir! -Dan!
Rekoh: „Samo malo.
Nije ga obeshrabrilo to što je upravo oslobođen optužbe
za ubojstvo iz nehaja 16-godišnjakinje koja mu je predana na brigu?
Što je napravio? Šalite se?”
Dan!
U ovakvim programima sudjeluju i agresivnija djeca.
Konkretno, Dan je bio vrlo agresivan.
Steve je otišao korak dalje i odlučio još više naplaćivati program.
Koncept se promijenio.
Učenje vještina preživljavanja u surovoj pustinji u Uti
pretvorilo se u rekreativno krstarenje Karibima.
Gledat ću vas i pomagati, ali neću raditi umjesto vas.
Ako ne bude dobro, nosit ćete se s tim.
Katkad bi se nekamo usidrili i nakratko se iskrcali s broda,
ali uglavnom na mjestima na kojima nema nikoga.
Znate pravila. Zajedno hodamo…
-Možemo jesti sami. -Jedemo skupa. To je pravilo.
Privukao je najimućnije obitelji u povijesti Sjedinjenih Država.
Program je pohađao i unuk pokojnog guvernera Arkansasa.
Svi su mislili da je to zakonit i vjerodostojan program
u kojem će se djeca smiriti i kući vratiti dobra i puna poštovanja.
Sa svime smo se morali nositi vrlo jasno i smireno.
Morali smo to proživjeti.
I ispalo je dobro. Jako smo se zbližili.
Išao sam liječniku.
Mislim da je moja mama od njega saznala za taj program.
I poslali su nam spot programa HealthCare America.
Što želiš raditi?
Ne znam. Želim slobodu.
Uspostava odnosa ključan je dio terapije mladih.
Ako nema tog odnosa…
Spot je bio vrlo uvjerljiv.
…jer inače to ne bi ostvarili.
Adam je kao tinejdžer bio nemoguć.
UPISAN U SVIBNJU 1993. S 18 GODINA
Nije se nikako slagao s majkom. Znao ju je gađati noževima.
Bio sam gnjevno dijete.
To što sam posvojen koristio sam kao izliku za svoje ponašanje.
Bili smo očajni. Morali smo nešto učiniti.
Znate zašto ste tu.
Niste odgovarali za svoje postupke.
Sad ćete to naučiti.
U životu nisam imao nikoga tko bi usmjeravao moje ponašanje.
Tata je stalno radio.
Odletio sam u Saint Thomas.
Bio sam spreman za nešto drukčije.
Htio sam se popraviti i raditi na sebi.
U idućih šest i pol mjeseci program mi je promijenio život.
Sve se preokrenulo.
ADAMOV TATA
Stevea sam upoznao u Kostarici.
Već dulje vrijeme nismo vidjeli Adama, pa su nam rekli da ga dođemo posjetiti.
-Što bi sada rekao svom tati? -Zagrlio bih ga.
-Onda se okreni. -Okreni se. Tu sam.
Bilo je jako emotivno.
Nisam baš emotivna osoba, ali to me zbilja pogodilo.
Došao sam te vidjeti.
Mnogi ljudi koji su to proživjeli…
Ne možete govoriti o tome, a da ponovno ne proživite traumu.
To traje barem pet godina.
Možda se žalite jer ste razmaženi, ali nikoga nije briga.
Ako vaše roditelje nije briga,
nikoga nije briga.
Tko bi svoje dijete upisao u takav program?
Kad su moji došli po mene,
mama mi nije htjela prići jer sam smrdjela.
Spustila je prozore u autu i rekla: „Ajme, kako smrdi.”
Pitala sam se: „Koji kurac? Jeste li vi normalni?”
Pamtim dan kad je program završio.
Tad si već dulje bio čist.
Da.
Vratio si se u Atlantu i nakon tjedan dana sve je bilo po starom.
Ne, nakon mjesec dana vratio sam se starim navikama.
Da. Nije bilo velike promjene.
Iskreno, trebao si ostati ondje zauvijek.
Bilo je baš…
-Zauvijek? -Da. U džungli.
REDAKCIJA SALT LAKE TRIBUNEA
Prvi trag javio mi je istraživački centar
s otoka Saint John.
Rekli su mi da je grupa djece s nekoliko odraslih došla brodom na otok
kako bi sudjelovala u nekoj obuci
za organizaciju HealthCare America.
No onda su primijetili da su djeca vrlo neuredna
i da ne postoji nikakav uređeni sustav.
Voditelj istraživačkog centra
nazvao je ured za radne dozvole na Djevičanskim otocima.
Organizacija HealthCare America
nije smjela poslovati na Djevičanskim otocima.
Radilo se o tajnom programu.
Nije bila izdana nikakva dozvola.
Nadležna tijela nisu ništa odobrila.
Nisu provedene sanitarne inspekcije.
Pojavili su se niotkuda, bacili sidro
i počeli provoditi „terapiju u divljini” u tropima.
URUČITI OSOBNO
Počela je dolaziti policija.
TRENUTNA OBUSTAVA AKTIVNOSTI
Cartisano je tad odlučio otići.
Kapetan je sa Saint Johna otplovio do drugog nenaseljenog otoka.
Djeca nisu imala pojma što se zapravo događa.
Doista su bili poput zatvorenika
u plutajućem terapijskom kampu koji s terapijom nije imao nikakve veze.
Mjesecima su boravili negdje usred oceana.
Bok, tata. Volimo te.
Božić bez tebe neće biti isti. Jako nam nedostaješ.
-Bok, tata! -Bok!
Pohađala sam program devet mjeseci.
UPISANA U SVIBNJU 1993. S 15 GODINA
Nismo znali kamo idemo, na koliko dugo ni koji je plan.
Činio se kao da stalno nekamo putujemo.
Plovili smo od otoka do otoka.
Zadržavali smo se samo dok ne nabavimo osnovne stvari.
Plovili smo od Djevičanskih otoka do otoka Mona u Portoriku,
Dominikanske Republike,
Haitija, a zatim do Jamajke.
Onda smo išli u Venezuelu pa u Cartagenu u Kolumbiji.
Ta mjesta uopće nisu blizu.
Razbacana su po Karibima.
Bojala sam se što će se dogoditi.
Teško je to objasniti.
Ne znate kad ćete moći kući.
Čini vam se da to traje vječno.
I da nikad nećete biti dovoljno dobri da vas puste kući.
Na kraju sam saznao da program ima samo pet polaznika
koji borave na katamaranu.
Nekoliko tjedana poslije stigli su do obale Portorika.
Nekoliko djece odlučilo je pokušati pobjeći.
Tražili su nekoga tko će povjerovati u njihovu priču.
„Hej, pobjegli smo. Pomozite nam.”
Kapetanu je bila puna kapa djece koja pokušavaju pobjeći,
pa ih je odlučio zavezati u automobilu.
Oko vrata stavio im je omče i zavezao uže za auto da ne pobjegnu.
Ubrzo je stigla portorikanska policija.
Mislili su da se radi o nekakvom organiziranom kriminalu.
Djeca su roditelje kod kuće pitala: „Znate li kamo ste me poslali?”
U sve se uključilo i portorikansko javno zdravstvo.
Uglavnom, nisu imali dozvolu da rade to što su radili,
a Cartisano je nakon svega, kao obično, dao petama vjetra.
Samo je ispario.
Prema dosadašnjoj praksi Cartisano će se sad prvo pritajiti.
Onda će naći drugu lokaciju.
Sve smo izgubili.
Novac koji je dobivao za program,
kojim je financirao program…
Nisam vidjela ni novčića.
Bila sam svjesna da je financijska situacija loša.
STEVEOVA I DEBBIEINA KĆI
Bilo je mnogo odricanja.
Tada to nisam baš razumjela.
Da, nismo imali ništa.
Tata je bio genij, najpametnija osoba koju znam.
Mogao je štošta postići.
Govorila sam mu: „Tata, molim te, bavi se nečim drugim.”
Ljutila sam se jer sam htjela da promijeni posao i da normalno živimo.
Samo sam htjela normalnu obitelj.
STEVEOV I DEBBIEN SIN
Tako, bravo.
Tako. Bok.
-Bok. -Bok.
Pogledaj u dinosaura, može?
Tako, bravo.
David je u drugom razredu bio sramežljiv.
Okreni se prema zidu. Ovamo.
Kad je navršio 12 godina, počeo se družiti s djecom
koja su se opijala, tulumarila i pušila marihuanu.
Mislim da je primijetio da tako prestaje biti sramežljiv.
Ubrzo se počeo stalno drogirati.
Nije znao stati…
Za Davea nije bilo granica, znate?
Stalno je uzimao drogu i nije mario nizašto.
Bilo je sve gore. Postao je teški ovisnik.
Bilo je jako teško. Radila sam puno radno vrijeme.
Steve bi se povremeno negdje zaposlio.
Steve Cartisano i dalje je smatrao
da je terapija u divljini dobra poslovna ideja.
Povezao se s tri poduzetnika koji su htjeli pokrenuti program u Samoi.
Steve je postao konzultant.
No njegova prošlost polako ga je sustizala.
Zato se roditeljima predstavljao kao Steve Michaels.
STEVE MICHAELS JE STEVE CARTISANO
Steve je uspio pokrenuti program u Samoi.
Odlučili smo da ćemo Davida poslati onamo.
Rekli smo dvojici muškaraca da ga otmu, kao što su to činili i s ostalima,
i da ga odvedu u Samou.
KAMP U SAMOI
Je li to ulaz?
Ovo je „stražar”.
Pazi da ne uđe netko tko ne bi smio.
Tamo je veliki znak.
Evo ga. „Pacific Coast Academy”.
Potpuno druga priča u odnosu na brošuru.
DOBRA DJECA DONOSE LOŠE ODLUKE
Moja je mama nasjela na prekrasnu brošuru. Sve je izgledalo kao da idete na odmor.
Ovisno o djetetu program je stajao 25 – 30 tisuća dolara.
Kako ste si to priuštili?
Mama je prodala našu kuću. Bila je to jako velika promjena za nas.
UPISAN U TRAVNJU 2000. SA 16 GODINA
-Kakva su bila druga djeca? -Poznavao sam jednu polaznicu, Amber.
Upoznao sam je u Costa Mesi.
Imali smo neke zajedničke prijatelje.
Pogledali smo se i pomislili: „Čovječe! Pa je li moguće?
Odakle netko koga poznajem u Samoi, od svih mogućih mjesta na svijetu?”
Bila sam sretna. Laknulo mi je.
Jeste vidjeli Stevea?
UPISANA U OŽUJKU 2000. S 14 GODINA
Samo jednom.
Svratio je da vidi kako mu je sin.
To je bilo baš čudno. Poslao je sina u svoj kamp.
Steve je rekao:
„Pomozi drugoj djeci. Poduči ih svemu što znaš.”
Pitao sam: „Mislite, kao niži činovnik?”
Odgovorio je: „Da. Svi to žele.
Bit ćeš ovdje glavni. Bolje će te tretirati, bolje ćeš jesti.”
Govorio bih drugima što da rade i…
Kad to ne bih htjeli, natjerao bih ih.
Tip mi je otvoreno nudio povlastice.
Rekoh: „Može.”
Tata je bio pun nade.
Daveu je bilo bolje.
Tata je radio i situacija je bila stabilna.
Bilo nam je dobro. A onda, kao uvijek, sve se…
Javila mi se jedna odvjetnica i rekla da ima videosnimku.
Snimili su je otac i sin koji je pohađao program.
Htjeli su da je pogledam.
Otišao sam do ureda te odvjetnice.
Prigušili su svjetla. Slika je na TV-u treperila.
Kvaliteta snimke bila je vrlo loša. Vidjelo se da je snimljena u džungli
I…
Prvo što sam pomislio bilo je:
„Ovo je kao u Vijetnamu, u logoru za ratne zarobljenike.”
Proveo sam mjesec i pol u izolaciji
jer sam loš uzor.
Ma ne, ja držim rekord.
Tri i pol mjeseca, srećo. Tri i pol.
Vidjelo se da su to djeca. Bila su pothranjena i prljava.
Kukci su ih izboli od glave do pete.
Ma koliko loš bio, ne zaslužujem da me tuku.
Ni ja.
Doslovno su živjeli kao životinje.
30. LIPNJA 2001.
Ovdje sam skoro godinu dana. Istukli su me sedam puta.
Mama, tata, želim kući. Hvala.
-Imaš 18 godina? -Da.
Nezakonito me drže ovdje i ne puštaju.
Ovdje spavam ja, a ovdje Brandon.
Na kamenju i malo slame.
Kad sam stigao onamo, to je bila samo čistina u džungli.
Djeca su sve sama gradila.
Gradili smo putove, kopali kanale za cijevi.
Gradili smo kanalizaciju.
Izgradili smo svu potrebnu infrastrukturu
da bi se vlasnici na tom zemljištu bogatili.
To je bio radni logor.
Što vam rade kad pokušate pobjeći?
Ubiju boga u nama i drže nas budnima cijelu noć s rukama…
Na koljenima s rukama iznad glave.
Kad sam pogledao snimku,
shvatio sam da se radi o najmračnijem dijelu Cartisanove priče.
Sve je djelovalo nekako zlokobnije.
Zlostavljanje, situacija i uvjeti
bili su mnogo gori.
Bok. Ja sam Amber Michelle.
Zanima ih koliko sam dugo tu?
-Da. -Gotovo 16 mjeseci.
Prošle godine u ovo vrijeme
vezali su me za ruke i noge,
tukli i…
Sranje! Osoblje sluša. Doći će ovamo.
Bez brige.
Čistili smo stolove.
Rekla sam da sam završila.
Onda su me pozvali u ured tadašnjeg voditelja kampa.
Rekao mi je da moram ići u izolaciju.
Pogledala sam ga u oči i rekla: „Ne, neću.
Nema šanse. Nisam ništa skrivila. Neću.”
Odnekuda su se stvorila četiri polaznika.
Okrenuli su me licem prema tlu.
Stavili su mi ruke iza leđa i zavezali ih.
Onda su ih zavezali za stopala.
To nije radilo osoblje jer radi se o zlostavljanju djece.
Zato su tjerali polaznike.
Tko je to konkretno radio?
Kurt.
Zavezao sam je za stup u brvnari.
Nisam sudjelovao u vezanju ruku i nogu.
Bio sam s njom satima. Ruke su joj postajale plavo-ljubičaste.
Kad sam došao na red, pomogao sam joj.
Malo sam otpustio čvor da može micati rukama.
Onda je došla noć, a ona nije smjela ići spavati.
Nismo znali što ćemo.
Osoblje nam je reklo: „Polijevajte je vodom.”
Počeli su sa šalicama.
Onda su prešli na vrčeve, a na kraju na 20 litara vode odjednom.
Nisam mogla disati dok su mi to radili.
Nisam uživao u tome. Nisam to htio nekome raditi.
Ni ne bismo to radili
da nam to nije naredio netko na visokom položaju u kampu.
To sam joj i govorio dok je bila zavezana.
Govorio sam: „Ovo je sranje, potpuna prijevara.
Ovo se nigdje ne smije događati.”
Znala je da nisam ja kriv.
Mislim da mi nije osobno zamjerila.
Kako si se osjećala kad ti je to radio?
Izdano.
Zašto je pristao na to?
Dva dana bila sam zavezana, a onda su me odveli u izolaciju,
u mjesto Zavjet s druge strane otoka.
Dok sam bila tamo…
Tukli su te?
Seksualno su me zlostavljali.
Znam da to ne želi slušati, pa…
Ja sam bila prva djevojka koju su poslali u to selo.
Smjestili bi nas kod seoskog starješine.
Zvao se Tui.
Jednoga dana
obitelj mu je otišla u crkvu i na posao.
Ostali smo sami. Nisam radila jer je bila nedjelja.
I…
počeo me seksualno zlostavljati.
Sjedila sam.
Počeo je…
Stavio je svoju ruku na moja leđa i ruku…
I počeo je…
Počeo me…
Počeo me milovati i…
I…
Nisam znala što bih.
Htjela sam se odmaknuti,
ali on je seoski starješina.
Razumijete? On ima moć.
Nekoliko dana poslije sve sam ispričala voditelju kampa.
Dao mi je do znanja da sam preuveličala cijelu stvar.
Kako mogu optuživati Tuija za takvo što?
I onda sam morala još ostati ondje.
Ekipi iz Pacific Coast Academyja nije nikako bilo u interesu
da takva videosnimka dospije u tuđe ruke.
Bila je vrlo inkriminirajuća.
Roditelj koji ju je snimio obratio se ambasadi SAD-a.
Rekao je službenicima da sa sinom mora otići iz zemlje
prije nego što osoblje PCA-a sazna što se dogodilo.
Službenici ambasade uvidjeli su da se radi o groznom kaznenom djelu.
Odmah je otišao u zračnu luku.
S njim je bio zaposlenik ambasade SAD-a
koji je videosnimku nosio u kovčegu.
Osoblje PCA-a obratilo se tijelima Samoe u zračnoj luci
i reklo: „Ne dajte mu da ode s tom snimkom.”
Znali su će to naštetiti njihovu poslovanju,
no samoanskim su tijelima rekli da će ta snimka naštetiti turizmu.
Samoanska tijela ispitala su oca.
Uporno su htjela znati gdje je videosnimka.
Odgovorio im je: „Već sam je poslao poštom u SAD.”
Prošao je osiguranje.
Uzeo je snimku od službenika ambasade
i uspio otići iz Samoe.
Tad su došle TV ekipe i sve se otelo kontroli.
Reporterski helikopter kružio je oko naše kuće u Kaliforniji.
Točno iznad.
Tako je stalno bilo.
ZLOSTAVLJANJE
VIDEOSNIMKE
NEHUMANI ČIN
Njegovo ime povezuju s nečim što…
A uopće nije bio…
Jako me to ljuti. Stvarno.
Nije ni bio ondje. Tad se time više nije ni bavio.
Tad su valjda ušli u kamp i izveli djecu.
U to sam vrijeme radila u ambasadi SAD-a u Novom Zelandu.
Službenici su mi javili za problem u jednom kampu.
BIVŠA ZAPOSLENICA AMBASADE
Morali smo otići onamo i provjeriti što se događa.
Nismo mogli ostaviti djecu u takvim uvjetima.
Uspjeli smo ući u kamp.
Bio je poluprazan.
Ondje smo bili uglavnom samo mi.
Svu su djecu već nekamo odveli.
Bilo je očito da se nešto zbiva.
Dok smo obilazili područje, čuli smo nekakvu buku.
Otišli smo provjeriti i pronašli dijete.
Dječak je bio bolestan
i isprva nam nije htio ništa reći, vjerojatno zbog straha od osvete.
No na kraju nam je rekao da su djeca namjerno premještena iz kampa.
Ali nismo imali pojma kamo su ih mogli odvesti.
Od samoga početka bio je to vrlo čudan dan.
Bili su dobri prema nama.
Bolji nego… Ma bilo je čudno.
Poslali su nas na plažu.
Sjećam se da smo se vozili kroz džunglu
ne znajući što ćemo zateći kad stignemo.
Mislili smo: „Kako su ih uspjeli odvesti?”
Trebali smo kratko ostati ondje.
A onda…
Došli su crni terenci
sa zatamnjenim staklima.
Stizali su jedan za drugim…
Probijali su se do nas.
Ne znam odakle su došli. Samo znam da su se probijali.
Djeca su bila na plaži.
Gledala sam ih i mislila: „Bože mili.”
Netko je izašao iz kombija…
i rekao da ih je poslala ambasada SAD-a.
Nisam vjerovala.
Mislila sam da nema šanse da je ikoga briga za nas.
A pogotovo za mene. Nema šanse.
Ta snimka bila je temelj za pokretanje sudskog postupka.
Porota je saslušala djecu iz Pacific Coast Academyja
i roditelje.
I, što je najbolje od svega, čovjeka koji je objavio snimku pitali su:
„Kako ste mogli biti tako glupi i svoje dijete poslati onamo?”
Izvadio je brošuru programa koju je napisao Steve
i pročitao kakvoj je djeci namijenjen program Pacific Coast Academy.
Odložio ju je i rekao:
„Opisali su mog sina. Zato sam ga poslao.”
Cartisano je točno znao na koje emocije treba igrati
kod roditelja u krizi koji su mislili:
„Nemam izbora.”
Ali Steve nikad nije odgovarao za svoje postupke
jer dogodio se 11. rujna i prioriteti su se promijenili.
A Steve Cartisano, unatoč svemu što je radio,
nije bio prijetnja nacionalnoj sigurnosti.
Ubrzo nakon što se Dave vratio iz Samoe,
ja sam postajala sve problematičnija.
U to vrijeme pretvarala sam se u buntovnu tinejdžericu.
Družila sam se s bratovim prijateljima s kojima sam se počela drogirati.
Došla bih kući s posla
i vidjela da nema televizora ni videorekordera,
a iz garaže bi nestao čistač snijega.
Djeca su krala i…
Prodavala bi stvari iz kuće i tim novcem kupovala drogu.
I tako, dvoje moje djece postalo je ovisno o heroinu.
To su djeca koja su ovisna o cracku, bježe od kuće, problematična su.
Kad navrše 25 godina,
neće biti važno zašto su se drogirala ni zašto nisu završila srednju školu.
Više sam se puta predozirala u Seattleu.
Onda sam imala tešku prometnu nesreću
i uhitili su me.
Davida smo više puta izvukli iz zatvora
i na teži način naučili da to nije dobro, pa…
Kad su Catie uhitili, ostavili smo je u zatvoru.
Djeca moraju naučiti da su odgovorna za sebe i svoje postupke.
Bila sam jako ljuta.
Imali smo grižnju savjest.
Uvijek se pitate jeste li trebali ili mogli drukčije postupiti.
Shvatila sam kako ću živjeti ako se ne promijenim.
Zato sam otišla u centar za liječenje ovisnosti.
Otad je prošlo 13 godina.
Tad idu u izolaciju na četiri dana.
Očistit će se od droge.
Htjet će se vratiti kući, opet biti sinovi i kćeri, obrazovati se.
David je i dalje imao problema.
Gdje je David sada?
U zatvoru je.
I bit će ondje još tri godine.
Okreni se prema zidu. Ovamo. Dođi.
Da.
A ovo su tata i Dave.
Kad sam se vratila s odvikavanja, tati je dijagnosticiran rak.
I to rak u četvrtom stadiju, koliko se sjećam. Rak debelog crijeva.
Borio se šest, sedam godina.
Na kraju, dok se još borio, preminuo je od srčanog udara.
Tako su nam rekli.
To je bilo prije tri godine.
Steve nije bio loš čovjek.
Samo je na neko vrijeme zastranio.
Moje mišljenje.
U suštini nije bio loša osoba.
Vjerojatno je u suštini bio dobar.
No jedna stvar jako mi je smetala u toj priči.
Oslobodili smo ga optužbi, a nije podmirio dug.
Nikad mi nije platio račun i to me je baš ljutilo.
Više mi se nije javio.
Saznao sam što mu se dogodilo tek od vaše producentske kuće.
Steve mi je bio drag.
Stvarno jest.
Sve dok nisam saznao…
za sve što je radio.
Dali ste mu barem 50 000 dolara.
Barem.
Prije koju godinu
u Google sam upisala „Challenger Foundation”.
Htjela sam se povezati s ljudima koji su proživjeli taj program.
I naišla sam na njegovu osmrtnicu.
STEPHEN CARTISANO KOLOVOZ 1955. – SVIBANJ 2019.
Preplavili su me razni osjećaji.
Šok, tuga
i ljutnja.
PREŽIVJELI IZ KAMPA CHALLENGER
To me potaknulo da napokon progovorim
o svemu što sam proživjela.
NOVA OBJAVA
BOK SVIMA
Prvo sam pohađala program na Havajima.
Jedan se ogranak zove Solo.
Ondje su nas učili da možemo preživjeti sami i da…
I da možemo prebroditi poteškoće.
Steve me imenovao glasonošom.
Imala sam voki-toki.
Jako sam se bojala,
pa mi je Steve rekao: „Ako se bojiš i trebaš me,
pritisni tipku za govor i doći ću.”
Imala sam 13 godina i bila sam sama.
Došao je i pitao me: „Trebaš li što?”
Rekla sam da bih mu bila zahvalna kad bi mi donio losion za tijelo.
Koža mi je bila jako suha.
Oprostite, samo malo.
Donio je losion
i ponudio se da me namaže.
Nije mi bilo baš ugodno, ali nije bilo ni potpuno nenormalno.
Rekao je da legnem na trbuh.
Zajahao me, mazao mi leđa i masirao me.
Onda je rekao da se okrenem.
A ja sam…
Nisam htjela. Smrznula sam se.
Rekao je: „Ma nije to ništa. Okreni se.”
I onda je…
Počeo me mazati po ramenima i prsima.
A onda je stavio ruke…
na moje grudi, a ja sam…
Pokušala sam ih maknuti.
Rekao je: „Ma nije to ništa. Zamisli da sam ti otac.”
Ja sam si mislila: „Otac me nikad ne bi ovako dirao.”
Ludo je to. Nedavno sam shvatila…
Dok sam se prisjećala…
Zapravo, razgovarala sam s prijateljicom
i shvatila sam da me je Steve svim tim lijepim gestama
ustvari mamio.
Tada to nisam znala. Tek sam nedavno shvatila o čemu se radi.
Nekoliko godina poslije rekla sam majci.
Nisam iznosila detalje,
ali rekla sam joj da me dirao i seksualno uznemiravao.
Je li što poduzela? Je li ga prijavila?
Nije.
Nije ništa poduzela jer je smatrala
da je Steve pomaže djeci.
Nije htjela, citiram, dizati buku.
Shvatila sam
koliko je često koristio riječ „manipulativan.”
Takva djeca smišljaju razne načine da vas izmanipuliraju.
I koliko je često djecu nazivao
vještim manipulatorima.
Vješti su manipulatori. Druge krive za svoje postupke.
Dok sam to gledala kao odrasla,
postalo mi je jasno da je najvještiji manipulator bio on.
To je baš zgodna izlika, zar ne?
Dovesti u pitanje vjerodostojnost djece znajući da su problematična.
Nije to izlika. To su činjenice.
KAMPOVI JOŠ POSTOJE
Ova industrija još cvate. Postoji mnogo kopija tih kampova.
Sa 16 godina upisana sam u terapijski kamp u divljini.
U takav je išla i Paris Hilton. Reći ću vam kako je bilo.
Steve Cartisano traumu je reklamirao kao lijek.
Imitatori su to pretvorili u golemu industriju.
Noću bi mi uzeli cipele, zamotali me u ceradu
i legli na krajeve da se ne mogu micati.
Mnogi ljudi danas vjerojatno misle:
„To mi je promijenilo život, ali ne nabolje.”
Imalo je veliku ulogu u tome kakva sam danas osoba.
Bio sam ovisnica, beskućnica koja je ulicom gurala kolica.
Preživjela sam samo zato
što sam se znala snaći s mrvicama.
Većinu svog života samo pokušavam preživjeti.
Dovodim se u situacije u kojima moram preživljavati
jer u tome sam dobra. Tako sam se navikla.
I dalje imam noćne more o tom kampu. Ne mogu ga potpuno izbaciti iz glave.
Prati me cijeli život.
Ako se dogodilo Paris Hilton i njezinoj obitelji,
dogodilo se i mnogima koji sad nisu tu.
Tinejdžeri nisu samo djeca koja žive s nama u našim domovima.
To su ljudi koji nam vjeruju.
Proživjela sam to.
Vrištim o tome već 20 godina, ali dosad je bilo uzalud.
Ova industrija samo raste.
Ove godine tisuće djece u SAD-u pohađat će
terapijski kamp u divljini.
Obitelj Cartisano ne osporava optužbe za seksualni napad,
no takvi postupci nisu u skladu s njihovim sjećanjem na Stevea.
Aktivne tvrtke Challenger Foundation, HealthCare America i Pacific Coast Academy
nemaju veze s ovdje prikazanim tvrtkama.
Ako ste vi ili vaš poznanik žrtva nasilja,
informacije i resurse potražite na www.wannatalkaboutit.com.
Prijevod titlova: Martina Grujić