Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Отже, Алісдер поїхав на тиждень у Берлін
і повернувся. Розповідав про диво-картини, які там створив.
Я вдав турботливого партнера й спитав, де вони.
А він: «Що саме?»
Я кажу: «У тебе змішана техніка, у мене галерея,
то покажи свої чудові картини».
- Так. - А це короткометражний фільм про нього
й волохатого діда-кубинця, і в них
слизький секс на змащеному брезенті в порожньому магазині взуття.
- Щось я вже не хочу цього гоголь-моголю. - Марку, вони зняли сім короткометражок.
- Вони займалися сексом у всіх? - Він це назвав еротизмом жадібності
чи капіталізму — щось із нудотно-благими намірами.
Я дурень, якщо не піду.
То ти з ним порвеш?
Ні. Ні, забагато мороки.
Він сам мене врешті кине.
Тут існують гідні чоловіки?
Томасе, скільки разів тобі повторювати?
Ти не маєш права голосу, бо ти сам приготував гоголь-моголь.
А твій сексуальний чоловік-багатій
от-от затягне пісню біля розпаленого каміна.
Тож... це було суто риторичне запитання в космос.
Це єдина коробка з твоїм іменем.
Я не знала, що будуть подарунки.
Я забула принести вино. Тільки не кажи Террансу,
бо дорогою сюди ми через це посварилися.
Так. Оскільки в нас практично один чоловік на двох, це правильно.
Марк не заслуговує на тебе. Ти ж знаєш це, так?
І ще, якщо ви почнете сваритися,
то я нікуди не піду. Я буду тут.
Ну гаразд. Оце так Терранс зрадіє.
Він зрозуміє.
Якщо це рахунок на сплату оренди, клянуся богом...
ДЛЯ СОФІ, ЯКА НЕ ВМІЄ СПІВАТИ
Я до вас.
А це ще що таке?
Маракаси ручної роботи.
Після того року я таки придумав, як тобі долучитися до різдвяного співу.
Знаєш що? Це просто знущання.
Пісня, яку ти обрав торік, була не в моєму діапазоні. Я не винна.
Люба, твій голос як церковний орган, викинутий з вікна.
Я подаю в суд на господаря за моральну шкоду.
Пусті погрози.
- Ні. - А тепер через що ми судимося?
Відтепер на першому місці буду я.
Ой, а то ти раніше не на першому була?
- Дякую. - Це від твого чоловіка.
Заткнув мені рота.
Нащо ти так із нею?
Вони насправді дуже гарні.
- Дякую. - Скажу чесно.
Неймовірний газлайтинг мого вокалу.
Ні-ні. У тебе геть немає музичного слуху.
А гучність є.
Ти дійсно до біса гучна, і за це я тебе люблю.
Скільки ти вже випила?
Не твоє собаче діло. Дай сюди.
Гаразд.
Прошу всіх приділити хвилиночку уваги, будь ласка!
Татку.
Усі ми знаємо, для чого нині час.
Тож підходьте. Джекі, принеси, будь ласка, ноти з піаніно
й роздай усім.
Ще ви мали отримати, і я знаю, що отримали,
мій електронний лист з аудіофайлами ваших партій...
Якщо я ще раз почую про ці аудіофайли...
...люб'язно аранжовані чудовим Пітером Фінлі,
колишнім коханцем, який став другом — композитором, номінованим на «Оскар»,
який знайшов час у дуже щільному графіку,
оскільки він пише музику до фільму про Вікторію Валентайн,
щоб акомпанувати нам сьогодні.
Любимо тебе, Піті.
Ні, правда,
дякую всім за те, що зробили цей вечір одним із найкращих у році.
І моєму любому Маркусу.
Коханий, хай одного дня я буду гідним.
Гаразд, Піті!
Співаємо всі разом!
Кожен день
Буде схожим на свято
Прекрасно!
Коли мій любий
- Коли мій любий повернеться додому - Коли мій любий повернеться додому
Його так довго вже немає поруч
Відколи він пішов
Як гарно!
Не йде мені з думок
А нині я отримав листа
Десь опівдні
«Не хвилюйся, сонце»
Як янголи!
«Я скоро буду вдома»
Кожен день
Буде схожим на свято
Чудово звучите!
Коли мій любий
- Коли мій любий повернеться додому - Коли мій любий повернеться додому
Зміна тональності!
Кожен день
Буде схожим на свято
Коли мій любий
Коли мій любий повернеться додому
- Коли мій любий повернеться додому - Коли мій любий повернеться додому
Коли мій любий повернеться додому
Ще один блискучий успіх.
Софі вже почала гикати.
До чого ти ведеш?
Лови мить! Ти це заслужив, як майже все в цьому житті.
Переспи з барменом. Я бачив, як він на тебе гледів.
Бо, певно, уперше бачив, як одна людина з'їла стільки сосисок.
Та і я б краще переспав з тобою.
Просто зараз?
Щоб пані Бандіні знов викликала поліцію до педиків через дорогу?
Я повернуся на початку тижня.
Нам буде про що поговорити.
Я пішов, тварини. Робіть великі помилки.
Будь ласка. Я шалено тебе кохаю.
А я тебе.
Коли в мене таке буде?
Мій хлопець?
Він експериментував у театральній школі, не сподобалося.
Справді?
Я про те, щоб була порядна людина. Бо в тебе саме так.
Ми з тобою порвали, і ти 15 років із ним.
- А в мене що? - Любий.
Терранс запропонував жити разом.
Довго ж думав!
Так, та я йому ще не відповіла.
Чому?
Надто чисто.
Я не можу там бути собою, Розумієте, про що я?
Ні.
Бути собою як? Жити в срачі?
- Кидати сміття на підлогу? - Можливо.
Якщо мені так захочеться.
Котику.
Ми про тебе говоримо.
Добре. Ми теж про тебе говоримо.
Бачила б ти, який у тебе вигляд з іншого боку кімнати.
Аж подих перехоплює, трясця.
А зблизька? Чортзна-що.
До речі, Марку, цей гоголь-моголь дуже смачний.
Дякую. Один ти його скуштував.
Щасливого Різдва!
Чорт.
Схоже, хтось хильнув зайвого й сів за кермо.
Боже мій.
Це таксі Олівера.
СОЛОДКА СКОРБОТА
Лілі Кейн зробила собі цицьки.
І в студії істерика,
бо у Вікторії Валентайн тепер імпланти.
Чого вони від мене хочуть?
Я пишу книжки, вони знімають фільми,
а ти, коханий, ремонтуєш нашу чудову кухню.
Я ремонтую кухню?
Я ремонтую кухню, плюс ілюструю всі твоїх книжки
й створюю обкладинки,
а ще відбиваюся від натовпів дівчаток-підлітків, які ридають,
ломляться у двері, питають, коли ти допишеш
іще дві книжки, які їм обіцяв.
- Я твій боржник, Маркусе, любий. - Я в курсі.
І дяка богу за тих підлітків.
Ні, не сьогодні. Тебе ж передчасно забирають із власної вечірки.
Це наша вечірка,
бо ти спланував її, добре знаючи,
що вранці в мене буде автограф-сесія в Парижі.
Це автограф-сесія. Ти міг би її перенести.
Різдвяні автограф-сесії в Луврі не переносять, любий.
Я казав, який ти сьогодні красень?
Якщо чесно, замало казав.
Скажи, що піаніно налаштували.
Піаніно налаштували.
Навіть ту клавішу?
Її замінили.
Була в мене туга за людьми
Було раніше й кохання
Але не так
Зовсім не так було
Віддай мені світ Ти забрав світ, яким я був
Це ти щойно придумав?
Ні, це Енн Карсон.
Я б віддав цей дім, аби таке написати.
Не варто. Ми щойно відремонтували кухню.
Точно.
Дякую за вечірку.
Олівер змінив життя багатьох людей.
Особливо моє.
Коли я читала з книги про Вікторію Валентайн
на прослуховуванні для фільму, я думала:
«Цей персонаж —
причина, з якої я хотіла стати актрисою».
Вона сильна.
Розумна.
Вона шукає правду.
Буквально.
Вона телепатка.
Але ви всі це й так знаєте.
А тепер його немає.
Це крає мені серце.
Через його сім'ю.
І через наш фільм.
Усі ми думаємо: «Чому? Чому це мало статися?»
Скільки він мав нерозказаних історій!
Але життя — падлюка.
І ми не знаємо, чи знімемо п'ятий і шостий фільми,
бо він іще не дописав книжки.
Тому...
Олівере,
малий ти гівнюче.
Гаразд.
Сподіваюся, студія зніме їх на твою честь,
і що ми зможемо й далі розповідати твої історії ще багато років,
бо вони
нам потрібні.
Першим словом Олівера було: «Відійди».
У сенсі: «Геть із дороги».
Йому було не більше рочку.
Я перегородив йому шлях у наш маленький задній дворик,
а він був повен рішучості дійти до квітів левиного зіва.
Він любив стискати їхні голівки, змушуючи їх «говорити».
Тоді він цього не знав,
але він розповідав історії ще до того, як навчився говорити.
Підростаючи, він показував свої твори мамі й мені.
Завжди про принцес у пошуках чогось.
Останнім часом я багато думав
про ті рази, коли я заохочував його писати про щось інше.
Щось таке, про що писали б хлопці.
Він був досить зухвалим.
«Я хлопчик.
І я хочу писати саме про це».
Я майже чую його зараз, він сварить мене за те, що я недооцінював його історії.
У мене була така тенденція, але
він мав рацію.
Не так і
легко
знати, що твоя дитина досягла успіху всупереч тобі.
Шкода тільки, що я не встиг йому сказати,
як сильно я шкодую, що перекрив йому шлях до левиного зіву.
Сподіваюся, ви з мамою зараз смієтеся там нагорі.
Чого б я тільки не зробив, щоб опинитися на твоєму місці, синку.
Я люблю тебе.
І я пишаюся тобою.
Я дуже
пишаюся тобою.
Я завжди любив твої ескізи.
Скільки ти обіцяєш мені нові роботи?
Я тобі влаштую виставку, коли будеш готовий.
Дякую, що поживеш зі мною.
Ну так, це ж страшенний дискомфорт — отримати доступ до вашої кухні
й спати на дорогому ортопедичному матраці, але я ж тобі не відмовлю.
Тримаєшся?
Отже, так.
- Вона тут. - Дякую.
Дякую, що завітали.
Звісно.
Отже, перш ніж перейти до суті справи,
ви маєте знати,
що видавці Олівера намагаються розірвати угоду,
бо він не допише ще дві книги.
Минув місяць.
Люди огидні.
Аванс чималий.
Але так, американці ніколи не славилися тактовністю.
Цим займаються юристи. Новини не забаряться.
Добре.
А ви?
Не спите?
Я читав, що мозок схожий на м'яз.
Ось чому так важко пережити смерть.
Бо мозок натренований відчувати щось до людини.
І коли її не стає, ваш розум все одно вважає,
що має відчувати щось
до цієї людини. Це як...
м'язова пам'ять.
Тож я просто хочу натренувати свій мозок не відчувати зараз із такою силою.
Щоб якось пережити наступний рік
без постійних нагадувань про те, що я тепер і сирота,
і вдівець.
А що, схоже, що я не сплю?
Краще сьогодні зачекаємо із заповітом.
- Я тебе за це вб'ю. - Ти впораєшся.
Ти зможеш, малий, я в тебе вірю.
Так, друзі. Ми підготували для всіх вагу.
Підходьте сюди, ми розкажемо, що сьогодні робитимемо.
Присідайте рівно.
Добре. На третьому присіданні затримайтеся внизу.
Простягніть руки між колін.
Добре. У цій позі я попрошу вас покашляти.
Це м'язи пресу.
- Чудово. Усе гаразд? - Вона щось не те робить.
Ні, вам треба тримати спину рівніше,
більше розправте плечі. О ні!
Поволі присідайте.
- Добре. Ще. Угору. - Люблю тебе.
Вдих на присіді.
Униз.
І встаємо.
Маю зачіску, як у тебе? То я хочу бути такою, як ти?
Я хочу зрозуміти.
Я що, хочу собі купу різних хлопців і гульки до п'ятої ранку?
Знаєш, це майже як у Шекспіра,
якщо так подумати. Такий рівень зради,
і все ж вони й далі приходять на ці вечері.
Тобто як це, що я маю вибрати пісню? Це додаток для знайомств.
Пісня для слайд-шоу з твоїх фотографій.
А чи є... Дякую. Чи є можливість не робити цього?
Бо які пісні обирають люди?
Radiohead. Дуже багато художніх керівників обирають Radiohead.
Минуло лише пів року, не змушуй його.
Щиро тобі дякую.
Тоні Брекстон, You're Making Me High. Завжди супер.
Звідки ти знаєш?
Бо цей повівся, ясно?
Я на фотографії повівся.
Запевняю, це все через фотки.
Хоча якби я знав, у що вляпаюся...
Та в мене було легендарне слайд-шоу.
Чоловіки обожнюють стрінги, щоб їх.
Ти зберіг його нюдси.
Це так мило.
Що? Це ж до біса романтично.
Вибач, я просто шукала твої фотки,
але не знаходжу жодної, де ти без нього, тому я...
А вирізати його мені не по нутру.
Я виглядаю старшим? Я відчуваю, що дуже постарів.
- Ні... - Так. Твій чоловік помер.
Тобі можна, о боже.
Я їй вірю.
Привіт.
Варто б кудись сходити.
І ще... я порвала з Террансом.
Що? Що сталося?
Це давно назрівало, Марку.
Знаєш, і мені так добре. Власне, чудово.
Це мене пригнічувало. Усе це.
Я просто не хочу лізти в пастку системи, розумієш?
Я не хочу правил. Я не хочу погроз.
Він тобі погрожував?
Я відчувала загрозу через те, хто він, Марку. Хто він.
Я не можу бути йому дружиною.
- Дружиною? - Я не можу зараз бути такою.
Він освідчився?
Терранс освідчився?
Ні. Ні-ні. Здається, вони щойно розійшлися.
- Що? - Усе не так.
Серце проти. Одягайтеся.
Я обіцяв Алісдеру зайти на арт-подію.
Якась групова виставка й різдвяна вечірка на складі.
Схоже, це кошмар.
Томасе.
Торік Алісдер порвав із тобою.
У твій день народження. Нащо ти так із собою?
Бо хочу, щоб він виставлявся в галереї.
І бо моя єдина любов — це хаос.
Моя теж. Марку, ану одягайся.
Ні, я сьогодні не піду. У мене робота.
Якого біса ти маєш працювати в п'ятницю ввечері?
Мій терапевт дав мені завдання, яке я маю виконати,
це підготовка до річниці з того дня,
коли я побачив, як мого чоловіка витягають із машини, наче равлика.
Ясно? Тому...
Він читатиме різдвяну листівку від Олівера.
Читатиму листівку.
Боже, ту листівку ще не відкривали.
- Я так і сказав. - Заспокойтеся, будь ласка.
Маркусе...
Любчику,
ми були поруч щоразу, коли були потрібні тобі,
уже майже рік.
Ми звили тобі гніздечко
й висиджували тебе цілий рік.
Пора вже вилупитися, мій солоденький.
Відкрий листівку.
Виплачся.
Одягни щось дороге, і зустрінемося там.
Ми тебе любимо.
Ось ми, і ми тебе любимо.
ЛЮБИЙ МАРКУСЕ,
ПОПЕРЕДУ ВИХІДНІ,
ТОЖ ХОЧУ СПЕРШУ ТОБІ НАПИСАТИ.
ЦЕ ДИВНО, ТА Я ЗУСТРІВ ДЕКОГО ПОЗА НАШИМ КОЛОМ.
МЕНІ ХОЧЕТЬСЯ ДОСЛІДИТИ ЦЕЙ ШЛЯХ.
ЗНАЮ, ТОБІ ПОТРІБЕН ЧАС, АБИ ЦЕ ОБДУМАТИ Й ВІДЧУТИ,
ПЕРШ НІЖ МИ ЦЕ ОБГОВОРИМО.
ОЧІКУЮ НА ЖВАВУ ДИСКУСІЮ. СКОРО ПРИЇДУ. З ЛЮБОВ'Ю, ТВІЙ О.
Ні, дякую.
Чому? Боїшся?
Завжди. А ти?
- Нажахана. - Чим?
Усім за межами цього.
І правильно.
З мого досвіду, усе це лишить тебе дезорієнтованою й осоромленою.
Козел.
Два келихи червоного.
Дякую.
Я взяв тобі вина.
Добре.
Ти завжди дратуєш артистів під час вистави?
Навряд це оригінально, але вони стараються.
Як і ми всі.
Думаю, вони лиш шукають друзів.
На відміну від тебе.
Ти купив мені вина.
А мені вибору не залишив.
Можу віддати комусь іншому.
Там унизу чоловік малює щось членом.
Тобто ти хочеш скласти мені компанію?
Бо запевняю, це величезна помилка.
Ти теж митець?
Колись писав картини.
А останнім часом я ілюстрував дитячі книжки.
Чому перестав писати?
Серйозне питання від незнайомця.
Перепрошую.
Можу похвалити твій піджак.
У мене померла мама, це була надто болюча втрата. Тому й перестав.
Весело балакаємо.
А не думав писати, попри втрату?
Я надто стомлений для мазохізму.
Ну не знаю...
Я не хочу здатися пафосним вилупком,
але хіба мистецтво — не своєрідна ода болю?
Бо куди ще йому дітися?
Тобі пощастило, що ти француз.
Я, певно, вклав біль у свій шлюб, але помилився.
То ти одружений?
Був.
Він теж помер, торік.
Співчуваю.
Я не знаю твого імені.
Тео.
Марк.
Я мав би похвалити твій піджак?
Ні.
А можна запросити тебе на чарку цього тижня?
Я тут на кілька днів, тоді повернуся в Париж.
Навряд чи.
Але я запишу тобі свій номер.
Батьки купили це приміщення, щоб їх зайняти.
Як велику й дорогу пісочницю.
Сумно те, що вони знають: як артисти вони посередні.
Маркусе.
Був радий знайомству.
Навзаєм, Марку.
Де тебе чорти носили?
Я тут уже 45 хвилин.
Хто це був?
Гадки не маю.
Як справи вдома?
У Алісдера з'явився новий хлопець.
Він привів його сьогодні.
Махав ним перед Томасом,
наче гімнастка бісовою стрічкою.
Цілий виступ.
- Ти не знав, що в нього хтось є? - Ні, я... Я ж не проти. Ясно?
Ніякий то був не виступ.
Я до нього байдужий.
Це був цілий виступ.
Тим часом, може, зараз я самотня й безробітна,
але я підняла завісу й прозріла.
Вибач, ти втратила роботу?
Цікаво, як ти миттєво вирішив, що мене звільнили.
Поглянь на ці руки.
Глянь, які в мене мозолі від шнурівки 25 корсетів білих жінок щодня.
Так ти ж костюмерка.
Ще й для фільму з Кірою Найтлі.
Саме так. А мала б робити щось своє.
Хлопці, для мене все стало ясно. Я наче справді звільнилася.
Вона під екстазі й пляшкою вина.
Я в нормі.
Мені ще ніколи так добре не було.
ЦЬОМ — ТЕО
Може, поживу з вами, хлопці, зо два тижні або з півроку,
поки не вирішу, що робити далі.
Буде шикарно.
Прошу вибачення, що ми в ресторані.
Офіс учора затопило. Там смердить септиком.
Дякую.
Сподіваюся, ви отримали сирний кошик від мене?
Так.
Мій сусід дуже його зацінив.
Я б залишила собі, якби не хвороба Крона.
Вітаю. Будете замовляти?
Чай. Зелений.
Води, дякую.
Отже, як ми знаємо,
контракт Олівера з видавництвом розірвали,
коли він не зміг виконати зобов'язань.
Тобто помер.
Нам виставили рахунок на значну суму, яку треба сплатити до кінця року.
На мою думку, краще нам обговорити стратегію захисту майна.
До речі, про це: ми помітили деякі дивні витрати на доставку їжі.
Це був я.
Як цікаво.
Я вважаю за доцільне розглянути відмову від деяких ваших з Олівером інвестицій,
щоб віднині найкращим чином захищати ваші заощадження.
Добре.
Отже, термін договору про оренду другого житла в Парижі
збігає в кінці місяця, і я рекомендую...
Якого ще житла в Парижі?
Орендованого на початку грудня минулого року.
Я припускала, що ви знаєте,
бо деякі транзакції свідчать про витрати на двох осіб.
Та друга особа — не ви?
Ні.
Не я.
Він казав, що зустрів іншого?
Я докладаю зусиль, щоб знати про людей якомога менше.
Що мені казати друзям?
Вони змарнували рік свого життя, допомагаючи мені пройти через це.
Я змарнував рік свого життя.
Мабуть, це не найкраще місце для...
Мені 38 років!
Я маю бути в розквіті сил.
Вишліть мені на електронну пошту інформацію про Париж.
Це я можу.
Вибачте.
Шкода, що вам довелося бути свідком усього цього. Вибачте.
Боже.
Дякую. Вибачте.
Пробачте, дякую.
Що?
Терранс сказав забрати речі.
Ти як, тримаєшся?
Га? Так. Я хотіла піти, от я й пішла, і все добре.
Вибачте, я не знаю, що, бляха, відбувається.
Його не було, коли я пішла.
Щоб допомогти із сумками. Його просто не було.
Поговоріть про щось інше, будь ласка. Будь-що.
Ти впевнена?
Так, Марку, будь ласка. Говори.
Добре.
Я хотів би подякувати вам обом за цей рік.
Тому я хотів би з'їздити з вами в Париж на вихідні за рахунок Олівера.
Тринькати його гроші.
Це те, що робив би він, якби був зараз там.
Я думаю про це, як про найкращий спосіб відзначити першу річницю.
Так.
Усі ми заслужили трохи радості.
Так. По-моєму, це прекрасно.
Ти пропонуєш нам прекрасну, душевну річ.
Так, дякую. Де ми житимемо?
Насправді у нас там квартира.
- Що? - Що? Відколи це?
Олівер зняв її торік.
- Та я від неї відмовлюся. - І як воно,
побіжно згадати, що не хочеш квартири в Парижі?
Як мило!
Він досі примудряється дарувати нам щось гарне.
ПАРИЗЬКЕ ТАКСІ
Господи боже.
Що?
Боже, і ця квартира отак простоювала?
Ні, я розумію.
Це сексуально.
Це місце, куди люди приїжджають займатися сексом.
Марк не хоче нагадувань про весь секс, яким вони, певно, займалися тут.
Не знаю. По-моєму, це зайве.
Що він хотів довести?
Що в нього дуже гарний смак.
І він умів створювати напрочуд чуттєву атмосферу.
А можна закохатися в диван?
ДЛЯ ЛЮКИ — ВІД О
Софі займе гостьову спальню,
вона вимагає жити окремо як 35-річна самотня жінка.
Хоч жила в наметі з незнайомцями на Burning Man?
Так, вона носить логіку, як якусь маленьку сумочку,
в яку нічого не вмістиш.
- Ти як, нормально? - Так.
Так. Авжеж.
Тут гарно.
У мене ввечері побачення.
Що?
Томасе, перш ніж судити,
ви йдете зі мною, він приведе геїв.
Приведе геїв!
Чому гетеросексуали думають, що їхні друзі-геї
завжди хочуть переспати одне з одним?
Я звела вас, і це спрацювало, чи не так?
Так, на рік, 15 років тому.
Його звуть Себастьян, працює в рекламі, зріст 185 см.
Він проводить дуже багато часу на дорогих яхтах,
якщо вірити профілю.
Заклад обереш ти, адже ти платиш.
Я не буду за це платити.
І Маркусе.
Я б дуже хотіла, щоб Себастьян забув своє довбане ім'я,
побачивши мене ввечері, добре?
Тож, думаю, треба вже щось для цього робити.
Негайно.
Якнайшвидше.
- Оце поворот. - Так.
Струсила попіл на стільницю.
- Привіт. - Привіт.
Я хотів би обміняти це, будь ласка. Дякую.
Це для Олівера Алстона?
Так. Олівер Алстон купив це.
Він тратив багато грошей у цій крамниці. Певно, залицявся до вас.
Ви знаєте, що з ним сталося?
Це так сумно.
Він приносив нам каву, коли приходив сюди.
Ви випадково не пам'ятаєте, чи він приходив сюди з іншим чоловіком?
Часом був хлопчина, молодший. Молодший за вас.
Може, його хлопець, не знаю.
Ви його асистент?
Я його чоловік.
А Олівер купив це для того хлопця незадовго до смерті.
А помер він на очах у мене, а не в того хлопця.
У мене є друзі нагорі, які хотіли б щось купити в магазині,
і я хочу оплатити речі цією покупкою.
Тому, будь ласка, зробіть виняток.
Бо інакше я поступово впаду в істерику просто на ваших очах.
Добре.
Дякую вам.
Надто інтелектуально?
Чи якраз достатньо інтелектуально?
Гарний баланс.
Вишукана сукня.
Але в ній ти.
Одного дня, сонце, якийсь чоловік розтопить твоє крижане серце.
Візьме фен і розтопить, обіцяю.
Шикарні окуляри.
І шарф. Купи і те, й інше. Чому б і ні?
Я любив ту квартиру.
- Любив ту квартиру? - Ще і як.
Ви порвали за п'ять місяців.
Знаю. А тепер які ми!
Власне, я часто думаю про ту квартиру.
Пам'ятаєш день, коли ми заселилися?
- Боже мій. - Що ти знайшов, нагадай?
Саморобний фалоімітатор за ліжком.
- Із чого? Шампунь... - Флакон з-під парфумів.
Це був флакон з-під парфумів, який всунули в презерватив.
На їхній захист, ті жінки мали репутацію
дуже неохайних і забудькуватих повій.
Легенди.
Ти бодай щось скажеш про Терранса?
У цьому й проблема. Усі хочуть говорити про Терранса.
А я — про себе.
Гаразд.
Поговорімо про тебе.
Дякую.
Що ж...
Я хочу колись покататися на цій штуці.
І я хочу сьогодні повеселитися.
Щоб на мене дивилися, ніби я найцікавіша у світі.
Хіба я забагато прошу?
Ні.
Ти любив ту квартиру?
Я пам'ятаю одну ніч, коли Софі повернулася з того бару,
де вона працювала одного літа, а ми з тобою були в доброму гуморі,
бо виграли диск Елтона Джона у вікторині в пабі навпроти,
ми поставили його, відчинили всі вікна,
бо в тій квартирі було, наче в сауні,
і ми всі лежали на ліжку, сподіваючись на вітерець.
І був момент, коли бас тих хлопців унизу
ідеально наклався на пісню This Train Don't Stop There Anymore.
- Ти таке дивне пам'ятаєш. - Ні, ми були певні,
що в нас одна й та сама галюцинація від спеки.
Але ж ні.
Це був прекрасний спогад із тієї квартири.
Це я тієї ночі розлила червоне вино
на ті жахливі гостроносі туфлі, які ти весь час носив, і ти заплакав?
Відвали.
Як я виглядаю?
Ніби за сукню платила не ти.
А ось і він.
Бонжур!
Це вся французька, яку я знаю.
Це мої друзі, Марк...
- Бонжур. - ...і Томас.
Просто Томас. Цього досить.
- Це Есме... - Привіт.
- ...і Ремі. - Бонжур!
- Бонжур!
Бонжур.
- Що будемо пити? - Вино.
Ескюзе муа.
Звідки ви всі знайомі?
Ми працюємо разом.
Я почав учора.
Ти їх знаєш лише день?
Так, але Себ спитав в офісі, хто сьогодні хоче сексу,
і я подумав: «Чому б і ні? Це ж весело».
- Хочеш? - Гаразд. Так.
А, ну добре.
Себ казав, у тебе помер чоловік.
Помер, так.
Що він загинув.
Так, дійсно.
Але його не вбили.
- У мене дядька вбили. - Боже мій.
Працював на будівництві.
Потім з'ясували, що він зв'язався з мафією.
Спалили живцем.
Овва!
Мені шкода.
Так.
Певно, ти сумуєш за ним.
- Усе складно. - Так.
Таке-бо кохання.
Ви готові замовляти?
Так, я хочу м'яса.
У мене дуже сильні переконання, розумієш?
І я не буду за це вибачатися.
Я не можу й далі працювати на когось.
Я маю взяти на себе відповідальність за своє життя.
Що вона робить?
Треба робити те, що приносить радість.
- Саме так. - І тільки ти знаєш.
Тільки я знаю.
Гаразд. Добре.
Теоретично так,
та я думав, що вже матиму галерею. Це теж життя.
Часом робиш те, що не хочеш, аби здобути те, чого хочеш.
Ні. Ти не розумієш. Не розумієш.
Він не розуміє, чи ти не бажаєш його чути?
Каже той, хто працював на свого чоловіка.
Так, я не збираюся відчувати провину через роботу зі своїм чоловіком.
Лілі, бляха, Кейн не мала б кар'єри,
якби не мої ілюстрації, тож...
Сонце, я б усе віддала, щоб мати те, що маєш ти.
Визнай це.
Хто це замовив?
- Гаразд. - Ти.
- Давай сюди. - Бо це тобі треба.
Добре.
За те, щоб робити те, що приносить задоволення.
Ти ще дізнаєшся, яка я гарна співачка.
От би швидше побачити.
Казкова.
Правда?
ЦЬОМ — ТЕО
Зараз 2:00 ночі,
і значить, мій чоловік офіційно помер рік тому в цей день.
Як на такого педанта, він лишив по собі жахливий безлад.
Присвячується йому.
І тобі.
І їй.
Ти не повіриш Та я вже не вірю в дива
Якщо подумати Ніколи й не вірив
Усе, що я співав у піснях Уся пишна проза, на яку ти вівся
Реальність чорно-біла Сентименти, які я писав
Для мене то було пусте
- Колись я був експресом - Був експресом
- Летів на захід на всіх парах - Летів на захід на всіх парах
- Збирав свій біль по людях - Збирав свій біль по людях
- Їхав на сюжеті - Їхав на сюжеті
- Топка палала - Топка палала
- Але цей поїзд... - Але цей поїзд не стає
Не стає
- Цей поїзд не стає - Цей поїзд не стає
- Цей поїзд не стає там... - Цей поїзд не стає там вже давно
Уже давно
У тебе синій язик.
Випивка була синя.
І я щойно збагнув, як це виглядає для того, з ким я лише раз бачився.
Зазвичай я не такий.
Попри те, що ти запхнув свого синього язика мені в рота
й стукнув мене головою об стінку,
ти не такий і поганий.
Я не знаю, що це було.
Це здалося сексуальним. Наче сексуальний учинок.
Не хочеш провітрити язика?
Хочу.
Одну секунду.
У тебе все добре?
Ні.
- Агов. - Так?
Ти куди?
Піду пройдуся.
Ні, сядь.
Ні. Я зараз повернуся.
Я зараз. Розважайтеся.
Ну-бо.
Я вже думав, ти не напишеш.
Я теж так думав.
Але все міняється.
- Що в тебе змінилося? - Багато чого.
Мабуть, мені стало самотньо.
Не знаю, чи це неввічливо — таке тобі казати.
Чому неввічливо?
Мені здається, я міг би образитися на таке. Типу,
хтось вирішив зв'язатися зі мною лише тому,
що йому стало самотньо й захотілося компанії.
Що причина, з якої я написав, —
не досить романтична, а швидше практична.
І що в цьому поганого?
Тобі було самотньо, ти згадав про мене. По-моєму, це романтично.
Зараз усім потрібен парад,
щоб показати небайдужість одне до одного.
Багато хто невпевнений у собі.
Бути впевненим у собі,
але не бути при цьому пихатим — дуже важко.
Думаю, пихаті люди намагаються щось довести.
Хіба нам усім не треба щось комусь довести?
Так, звісно. Я просто люблю говорити про це відверто.
Багато хто хотів би бути відвертим у багатьох темах.
Але найчастіше чесність не вихлюпується просто так із людей.
А мала б.
Цей рецепт не змінювали 65 років.
Як ти зараз почуваєшся?
Нормально.
Якби сюди підійшов офіціант і запитав, як тобі суп,
а ти такий: «Нормально», —
нас би звідси вигнали.
Ні, нас, певно спитають,
чому ми їмо цибулевий суп на побаченні.
А це побачення?
Я не знаю, ти мені скажи.
Ти здаєшся дуже щирою людиною.
Що це означає?
Не схоже, що ти багато брешеш.
Не знаю. Я стараюся не брехати.
А я довго брехав.
Багатьом людям.
І від цього дуже важко.
Ніби я пливу в одязі й не можу його зняти.
Я розлюбив свою роботу, але працюю, бо за це добре платять.
І від цього мені погано.
Та не досить, щоб кинути.
Від чого мені стає ще гірше.
- Тобі треба звільнитися. - Так.
Чим займаєшся?
Я намагаюся зняти з тебе одяг.
Я щойно сказав тобі правду.
Твоя черга сказати щось, що не є брехнею.
Постараюся не судити.
Мені здається, ніби я покинув маму, коли зустрів свого чоловіка.
Ніби я обрав відволіктися, щоб не оплакувати її смерть на самоті.
Я не дав собі часу на жалобу
чи...
щоб змиритися з фактом її смерті.
Я цього не зробив.
Обрав щось інше.
Кинув писати. Я уникав усього, що нагадувало б мені про неї, хоча...
я прагнув згадувати про неї.
І я відчуваю, що вчиняю так само з Олівером.
Я погодився на відкритий шлюб
зі страху, а не з довіри.
Він спитав,
і сама думка про те, що я дам йому привід піти,
була страшнішою, ніж потакання йому. Це я й робив.
Були правила. Робочі поїздки, раз і все.
Я не хотів знати.
Та він порушив правила.
І я...
Я відчуваю, що обираю злість,
щоб відволіктися від того, як я сумую за ним.
Як я хочу знову з ним посперечатися!
Тобі треба знову взятися за живопис. Я так думаю.
Мені казали, що я переступаю межу.
Це жахлива гра.
- Жах, яке твоє місто потворне. - Знаю.
- Так. Це справжня проблема. - Я знаю. Так.
Треба переїхати.
Куди ми йдемо?
Сюрприз.
- Зачекай. - Гаразд.
Мерсі.
Ти колись тут бував?
Ні. Я завжди хотів, але...
Мерсі.
«ЛАТАТТЯ», КЛОД МОНЕ
Моне втратив двох дружин і сина.
І втрачав зір, коли писав це.
Ми стоїмо в будинку втрат.
Він переміг.
Ось як людина вирішила запам'ятати те, що любила.
Дещо особливе, так?
Це дивовижно.
Уяви, що міг би таке створити.
Ти би зміг.
Я... Ні, мені це не до снаги.
Ні, саме цього ти не зробиш, бо це вже зроблено.
Досить успішно.
Але щось іще — зміг би.
Ти дуже добрий до мене.
Це навмисно.
Співчуваю щодо чоловіка.
І щодо мами.
Агов?
Є хто?
- Де ви були? - Це ти де був?
Заспокойся, Томасе.
Куди ти ходив?
Прогулятися. А що? Що таке?
Довго ж ти гуляв.
Так, я довго гуляв. У чому проблема?
Я мусив за всіх заплатити в караоке.
- Добре, я поверну тобі гроші за караоке. - Не в цьому справа.
Тобто так, повернеш.
Ти казав, що повернешся, та не повернувся. А Софі під кінець не могла говорити.
- І що? - І поки я платив 1 500 євро
за всіх, вона пішла й не брала слухавку всю ніч.
Та я ж забула телефон у барі.
Гаразд, я... Не розумію, до чого це.
Вона поїхала з незнайомим нам типом.
Ти пропав. Хай я ковтнув таблетку й трохи перепив,
та коли я не можу додзвонитися друзям
після такого, я лякаюся.
Добре. Логічно.
Міг би привести того юнака —
уся квартира була б для вас.
- З нами ж усе було добре. - Хіба?
Соф, розкажеш йому, де ти опинилася?
Чуєш?
Томасе, вибач, гаразд? Я тобі вдячна. Можна вже змінити тему?
Софі забрала поліція.
Вона спала біля автобусної зупинки, за містом, туди їхати пів години.
Тож поки ти спав, я був із нею, розбирався із цим.
З тобою все добре?
Так.
Я ж тут, чи не так?
Відколи це я — єдиний друг у цій клятій поїздці?
- Гаразд. - Господи.
Томасе, мені шкода, що тобі довелося це пережити.
Ти досі під дією наркоти?
Проб... Я стараюся.
Як смерть твого чоловіка зробила тебе більш розбещеною дитиною?
Слухаю вас.
Я... Вибачте.
Гадаю, я помилився квартирою.
Тоді як до цих дверей підійшов ваш ключ?
Вибачте, я не думав, що тут хтось буде.
Якого біса? Ти хто такий?
Я Люка.
Хочеш сказати їм сам чи сказати мені?
Олівер зустрів іншого.
- Ти про що? - Ось що це таке.
Чекай. Олівер дав цьому хлопцю ключі від вашої квартири.
- Я тебе не знав. - Це не наша квартира.
Це квартира Олівера.
І твоя, мабуть, теж?
Ні.
Я дізнався про все це зовсім недавно,
і якщо чесно,
усе це було надто жалюгідно.
Але я мав побачити цю квартиру, перш ніж відмовитися від неї, і я...
Хотів вас порадувати...
Жалюгідна брехня, Марку.
- Томасе. - Мені тут не місце.
Я саме дещо казав.
Ти хоч щось можеш зробити самостійно?
Ти притяг нас сюди заради компанії, поки ти вивчаєш подвійне життя чоловіка?
Я відкрив листівку Олівера.
Він писав, що зустрів іншого. Я не витримав. Прийняв погане рішення.
Я хочу проводити з вами час. Це не мало бути...
- Усе було не так. - Це було в листівці?
Ти вдавав, що бував тут раніше.
Томасе, це як біль ось тут.
Що?
Утрата.
Вона як виразка ось тут, яка ніколи не загоюється.
І ти якось придумуєш способи
відволіктися від цього, щоб не так сильно відчувати її.
Але так, часом ти забуваєш,
що відбувається навколо, бо ти просто...
Ти просто хочеш мати змогу дихати так, як раніше.
Тому так, я напартачив.
І пробач, що я розбещена дитина. Я просто намагаюся зрозуміти,
як жити з тим фактом, що мій чоловік помер,
кинувши мене,
щоб я приїхав ось сюди. До цього.
Мені шкода,
що в тебе таке горе, але я теж маю почуття.
А тобі краще піти.
Мені немає де сьогодні ночувати.
Можна побути тут, хоча б доки не знайду, куди мені йти?
Можу почекати у ванній.
Боже, він не сидітиме у ванній!
Вибач, ти тут не живеш?
Ні, в Берліні.
А як ти зустрів мого чоловіка? Якщо й у Берліні є квартира...
Я живу в Берліні, але танцюю в Парижі.
Я мав мистецьку стипендію Олівера.
Торік я виступав у Парижі,
і Олівер прийшов за лаштунки після шоу, щоб представитися.
Не сумніваюся.
Ми підтримували зв'язок, а потім просто...
Куди ти підеш?
Аби не тут був!
- Йому нікуди йти, Марку. - Я знаю. Я...
Я не поганець у цій ситуації.
І що, він має жити тут, з нами?
Можна допомогти?
Ні.
Можна не курити всередині?
Вибач, але атмосфера в цій кімнаті мене душить.
Даси затягнутися?
Ну бери.
Можна?
Сигарета за вечерею? Я не знав, що прокинувся у 1988 році.
Вибачте, я... Я навіть не знаю, що це таке.
Вибачте всі. Я облажалася.
Хтось скаже щось перед їжею?
Томасе, я гадаю, Бога не можна згадувати коло цієї їжі.
Малося на увазі щось про Олівера.
Так. Вибач.
Вибачте.
Вибачте мені.
Усе нормально.
Марку, бляха.
Ти можеш хоч раз сказати, що щось ненормально?
Хай буде ненормально.
Дозволь вибачитися за те, що я сьогодні облажалася.
Бо як ні, ми просто відмахнемося від цього, як завжди.
Томасе, вибач за вчорашнє.
І пробач, що відмахнулася від твоїх почуттів.
І мені дуже шкода, що я тебе налякала.
Я тебе не знаю, але мені шкода, що ти мусиш це слухати.
Марку, пробач.
Ми мали б зараз десь танцювати.
Він би цього хотів.
І я знаю, що він чинив з тобою не по-людськи,
але ти повинен знати, що Олівер дуже сильно тебе кохав.
І так довго.
І мені шкода, що його більше немає.
І я сумую за ним.
До біса.
Він чекав від нас більшого.
За біль, трясця йому.
І ти. Бери.
Терранс мене кинув.
І я на це заслужила.
Піду подихаю.
Ось ми й на чортовому колесі. Розкажеш, що відбувається?
Боже, Томасе, ти зануда.
Терранс утомився чекати, поки я прокинуся, трясця.
І я його розумію.
Зі мною важко.
Я завжди думала, що Терранс надто безпечний для мене.
Але він не був безпечним.
Він був безпекою.
Ось чого я не розуміла.
Бо зі мною важко.
Я 35-річна жінка, мала хорошого чоловіка, який мене кохав,
а я вибрала автобусну зупинку.
Якщо тобі від цього полегшає,
навряд чи є люди, у житті яких повний порядок.
Гаразд. Ось тут я не згоден.
Гадаю, люди можуть зібрати себе докупи
й жити не в суцільному хаосі.
Бути добрими до людей, бути щедрими до людей
і бажати людям добра.
Тож ні, це лиш відмовка.
І ви не усвідомлюєте, що ваша поведінка шкодить.
Коли я попросила правди...
Так, це тому, що я вчора рано пішов?
Ні, треба дивитися ширше.
На що ширше дивитися?
Це...
На що ширше дивитися, Томасе?
Нема на що, ясно? Можна вже злізти звідси?
Чому все так дратує тебе лише тоді, коли він тебе підводить?
Чому лише він?
Людські почуття часом незручні, Томасе.
Так буває.
Відстій, але буває.
Нічого страшного.
А я ні до чого.
І я не знаю чому.
Не тільки вам, я завжди ні до чого.
Наче я не потрібен.
У мені це ніби відчувають.
Нам могло б бути так легко.
Я знаю.
Знаю.
Але не було.
І ти тут не винен.
Винні ми.
Мені просто треба додому, і нам слід на деякий час узяти паузу.
- Що? - Не хочу я драматичних сцен
на чортовому колесі в Парижі.
Так, у житті людей не буває повного порядку.
Але заради нас самих, думаю...
ми повинні старатися більше.
Ні.
- Ні-ні-ні. - Що? Ми їдемо ще раз?
- Їдемо ще раз. - Ні.
Може, нас випустять.
Трясця його матері.
О котрій годині ти їхатимеш додому?
Поїзди ходять щогодини, тож щойно зберуся.
Я з тобою.
Є справи вдома. Хіба що ти хочеш, щоб я залишилася?
Ні, все гаразд. Робіть, що вам треба.
Маю відповісти.
Добре.
Побачимося в Лондоні.
- Я напишу, як приїдемо. - Добре.
Я люблю тебе.
А плю тар.
Це Себастьян навчив, коли я йшла з його дому, плачучи.
Востаннє погляньте на цей довбаний цирк, друзі мої.
Він став нам у пригоді.
- Привіт. - Привіт.
Заходь.
Мені роззутися?
- Ні. - Добре.
То...
Що ж...
Ми все проговорили, і мої друзі їдуть додому.
Усе пройшло добре?
Дуже, дуже добре. Так.
Співчуваю.
Думаю, це було неминуче.
Багато любові
і неприкаяного смутку.
Ти щойно описав пів Парижа.
Привіт.
Він купив тобі подарунок.
Я його повернув.
Мені шкода.
Він дуже тебе кохав.
Я навіть не знаю, що ми робили.
Він не хотів тебе кидати.
Він не хотів кидати свій шлюб.
Він хотів поговорити про це з тобою, ми просто...
Наш шлюб.
Так, вибач.
Я знав, що все це того не варте.
Знаєш...
Я ще не зустрічав людини, яка б так цікавилася мною.
Він цікавився всіма. І всім.
Тому було так приємно втримувати його цікавість.
Мені цього бракує.
Дуже.
- То ти тут жив чи... - Ні.
Ні, він тоді щойно її зняв. Мабуть, для роботи.
І все було не так.
Я не звинувачую тебе за почуття до мого чоловіка.
Важко встояти.
Обійми — це вже занадто.
Так. Я розумію.
Дзвонив рієлтор сказати,
що за тиждень виставить лондонський будинок.
Добре.
Ви не проти?
Ні, не проти.
Він не мій. Він завжди був його.
Схоже, вам не до душі ця ідея.
Моя думка тут неважлива.
Ви керуєте моїми фінансами, я продаю свій будинок,
ваша думка не є неважливою.
Сподіваюся, ви не тікаєте?
Від нього, я маю на увазі.
Моя дружина померла 12 років тому, у цьому місяці.
Я втекла.
Від неї.
Від нас.
У фізіології є розумний спосіб захистити нас
від того, що видається загрозою для нашого організму.
Тому що більше ми закриваємося,
то менше відчуваємо.
Тоді це пішло мені на користь. Я продовжила жити далі. Довчилася.
Стала фінансистом.
Створила успішний бізнес.
Гарний дім.
Хороший одяг.
Ніколи не бажала нікого іншого.
І так можна вижити.
Аж поки не почне підкрадатися звичність цього всього.
І нове життя, яке ти побудувала як прихисток,
починає здаватися порожнечею.
Бо, як виявилося,
уникати смутку —
це й уникати кохання.
Від погляду в минуле з думкою про це завжди недобре, ніби крутить живіт.
Я доклала чимало зусиль, щоб повернути довіру, та він не ведеться.
Дурить тебе?
Ні.
Почуття нікуди не щезли.
І він каже, що ще хоче одружитися зі мною. Колись.
Тож якщо це колись станеться,
він хоче знати, що я хороша, розумієш?
І я розумію.
Диво, що він податливий.
Боже мій, біблійно.
Усе краще, ніж було.
Ти говорила з Томасом?
Говорила.
Зробила йому профіль у додатках.
Великий крок.
Величезний.
На дім знайшовся покупець.
Та йди ти!
Виділю тобі гостьову кімнату в новому будинку.
Якщо думаєш, що я годину пертимуся до тебе поїздом, ти з'їхав з глузду.
Я маю пожити деінде.
Хочу писати картини наодинці в кімнаті з видом на океан,
як якась сумна лесбійка в історичній драмі.
Боже, ні.
Прошу, дозволь мені це.
Кінець епохи, так?
Величезної.
Пишаюся тобою.
А я — тобою.
Але я серйозно.
Ти їздитимеш сюди частіше, ніж я туди.
Твереза й егоїстична.
Боже мій, це ж назва для моїх мемуарів.
Я люблю тебе.
ПРОДАЄТЬСЯ
Це вам.
Сподіваюся, що так.
Він... Він був красенем, правда?
Так, це майже дратувало.
Йому б сподобалося, Марку.
Дякую.
Справді.
Не може бути!
Очам не вірю.
Дивися. Поглянь!
Я в захваті. Ти геній.
- Радий, що тобі подобається. - Боже, ти молодець.
Радий бачити, що все знову нормально.
Покажи обручку.
З нею нормально не буде нічого й ніколи, але ми знову разом.
Знову.
Те, що а цій стіні твоє обличчя,
не дає тобі права торкатися картин чи забирати їх додому.
Мені?
Руки по швах, постійно.
У нас сьогодні є для тебе чудова газована вода.
Дякую, любий мій.
Просто чудово. Класно.
Добре, що ти тут.
Зважаючи, скільки разів я благав тебе писати ще,
тобі пощастило, що я прийшов не назло.
Я чув, у цім шоу є епізод зі мною? Без моєї письмової згоди?
Люблю судові позови під ялинку.
Ти кращий, ніж я пам'ятаю.
Це крок.
Я привів свого хлопця, ти не проти?
Хлопця, не партнера? Я б заклався, що ти скажеш «партнера».
Та йди ти.
Бен.
- Бен, дуже приємно. - Вітаю. Радий знайомству.
Дякую, що прийшли.
- Знайомлюся з Беном. - Привіт. Так.
- Радий тебе бачити. - Привіт, друже.
Ти бачив обручку?
- Так, я чув про обручку все. - Ви мене бачите?
Так, ми всі тебе бачимо.
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова