Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag växte upp i Irland,
men det kändes som om framtiden fanns någon annanstans.
I vårt Dublin kändes det som om det inte fanns någon nutid,
och ännu mindre någon dåtid eller framtid.
U2 har ägnat de senaste två åren åt att återvända till sina låtar.
I vårt band
kände vi oss främmande för de traditioner vi hade kunnat hålla fast vid.
Och en fråga som började fängsla oss var:
"Hur passar vi in i historien?"
Bono & Edge bjöd in en gammal vän att se dem spela
dessa nytolkade låtar för första gången.
Jag letar efter jordnötschokladen.
Vad är det?
Jag vill inte röra vid din mat.
Men nu har du rört vid dem. Okej. Tack.
- Vad heter du? - Felix.
Felix? Jag heter Dave.
Trevligt att träffas. Jag försöker ta mig till Dublin.
Sköt om dig. Tack.
En annan toppensak med programmet i kväll...
Det här är det största, mest spännande, mest inflytelserika rockbandet i världen.
Mina damer och herrar, än en gång, U2.
U2, mina damer och herrar.
- Hej, Dave. -Åh, herregud.
- Trevligt att ses igen. - Kul att se dig.
Tack för att jag får vara med om det här.
Herregud. Ni har skapat stora förväntningar på er.
Författare, poesi och prosa, musiker.
Har jag glömt något?
Mitt självförtroende... har aldrig varit mindre.
Jag vill bara säga att dörren är stängd nu.
Du och jag blir inte bästa vänner.
Gillar du att blicka tillbaka?
Gillar du att se tillbaka i det här skedet i ditt liv?
Nej.
Okej. Det är allt vi behöver. Tack så mycket.
Vi ska prata om musik.
Åratal av reflektioner har fått dig att ändra texterna i några av låtarna.
En del av dem kanske du aldrig tyckte var helt färdiga.
Det stämmer.
Vi ville skala bort det konstlade
som oundvikligen uppstår när man har hållit på länge.
Isoleringen under pandemin gjorde nästan att frågan blev:
"Vad finns kvar om allt skalas bort?"
Vart tar man det?
Okej. Vi tar det från början.
Vill du veta vad jag sysslade med under pandemin?
- Vad sysslade du med? - Kalligrafi.
- Säkert? - Ja.
Jag blev bra på det.
- Wow. - Ja.
Bono & The Edge A SORT OF HOMECOMING with Dave Letterman
Mellan turnéer, medan Larry var skadad,
och Adam gjorde en konstfilm...
...bjöd Edge och jag David Letterman till Dublin för att prata om våra låtar.
Två, tre, fyra.
En del av mig ville höra dem igen som om det vore för första gången.
Konsertrepetition
Vi ställer oss den nervösa frågan:
"Har låtarna något värde
om man tar bort kraften som ett rockband som U2 har?"
Vänta.
Vi tappade volym.
Med Adam och Larry borta,
bjöd Bono och Edge in musiker, vänner och studenter till showen.
Okej.
Jag vet inte hur vi ska lyfta det.
Pang!
Vi måste lyfta det lite.
Förlåt.
Så där, ja.
Arpeggio-grejen.
Det kan funka om du "kittlar" instrumentet.
Vackert.
När allt lugnat ner sig...
När ni alla sjunger på slutet, skapa något av en aura, okej?
Toppen.
Vilket rum!
Det låter vackert, och vi fick hit "Hans Dave-het" till Dublin.
Var är Dave?
Jösses! De lever.
- David Letterman. - David.
- Hej. - Hej.
Hej.
- Hej. - Hej.
Har man sett?
- Wow. - Wow.
-Är det ditt första besök? - Ja, i Dublin.
Första gången jag lämnat mitt hem.
Berätta om det här stället.
InDub Reggae Store.
- Irlands enda reggaebutik. - Den enda?
Ja, den enda i Irland.
Jag vill köpa en hel ost.
Jag har aldrig köpt en hel ost.
Jag vill köpa två kepsar till ett par vänner.
- Okej. - Deras huvuden är...
En av dem är så här och den andra så här.
Kan någon hjälpa en gammal man att bära en ost?
Välkommen till U2-promenaden.
När jag lyssnar till vissa band ser jag gatumiljöer framför mig.
Dublin och U2 har ett nära samband.
I oktober -77 hade det brittiska punkbandet The Clash två spelningar
i examenssalen på Trinity College.
I publiken fanns en ung Bono som var mottaglig för intryck.
Att se The Clash på scen när de sjöng arga låtar
innebar ett uppvaknande.
Senare när de, enligt många, var det största bandet i världen
glömde de aldrig den här delen av Dublin, och allt den gjorde för dem.
Jag hörde att det ingick varm mat.
Vi går tillbaka.
Det är exakt vad du inte vill göra.
Hur gamla var ni när ni träffades och...
-År -76 var jag 15. - Femton?
Där...
När jag var 11 år gick jag i skola där ett år.
De slängde ut mig. Hade de inte gjort det hade jag inte träffat den här mannen.
- Säkert? - Det är sant.
Berätta om ditt förhållande till bandet. När började det?
I februari -82.
- Du kom dem nära? - Nära nog.
Se till att ni har lite sol i ansiktet.
Ja, du gillar skuggor, eller hur?
Men du är en del av familjen.
Har du sett dem förändras under åren sedan du först träffade dem?
De är samma människor. Det måste jag säga.
- Närmare. - Okej, Edge.
Det här blir ditt kalenderfoto.
Bandet föddes ur en kultur på en viss skola vid en viss tidpunkt.
Den var ett socialt experiment i vårt land.
Den var öppen för alla, oavsett religion,
och ännu viktigare för mig var att den var för både flickor och pojkar.
Vi skapade en egen kultur bland våra vänner.
Vi kallade oss Lypton Village.
Jag minns inte varför.
I Lypton Village hade alla våra vänner egna smeknamn.
Det var där jag blev kallad Edge.
Bonos smeknamn var Bono Vox of O'Connell Street.
- Hörapparatsbutiken? - Ja.
Det var en del av protesten
mot det konservativa samhälle vi var en del av.
- Så här har vi Edge. - Ja.
Bono.
Och så har vi Adam.
Och Larry.
När du hör vad deras smeknamn var, förstår du varför de inte behöll dem.
Så Larry... Han kallades Jam Jar.
Jam Jar?
Adam kallades mrs Burns.
- Basisten kallas mrs Burns? - Ja.
Vi hade inga andra ambitioner än att ha kul på lördagseftermiddagarna.
Men konstigt nog, när vi började spela tillsammans,
och först riktigt dåligt, märkte vi att det fanns personkemi där.
Mitt smeknamn var Dumbass.
Ja.
- Vi sågs senast i början av 2000-talet. - Vi var med i ditt program.
Och nu ett par begåvade singer-songwriters
som är med i filmen Once...
På den tiden tror jag inte att du och jag pratade så mycket
förutom "här är han" och "tack" och "godnatt".
Du stack in huvudet i rummet. Vi hejade snabbt.
Det var en stor grej. Men vi fick höra: "Undvik David."
- Och möt inte min blick. - Ja, det sa de.
Hej, Glen. Det var vackert. Ursäkta mig.
- Du har väldigt vackra ögon. - Tack, David.
Förklara var vi är.
Vi är i Dublin. Vi är i Greystones.
Vi är i södra utkanten av "swerve of shore bend of bay".
För att citera Joyce.
Du har varit här mindre än en minut och du citerar Joyce.
Herregud.
Jag träffar dig, så jag måste imponera med irländska saker.
Vi ska prata om dina kompisar, U2.
Ja. Jag har känt dem i nästan hela mitt liv.
När jag var tio år tog min farbror med mig för att se Police,
men förbandet var U2.
- Herregud. - Ja.
Och alla, hela...
Killen kom upp på scenen och han var som besatt.
Alla undrade: "Vilka var det där?"
Och de var irländare. De var från Dublin.
Från samma stad som jag.
Och vi blev besatta, allihop.
Det lät inte som något annat.
Inte bara jämfört med annat i Irland, utan även USA och Storbritannien.
U2 var helt annorlunda.
Inte bara i Amerika, utan globalt,
varför reagerar folk känslomässigt på den här musiken?
Första gången jag hörde "I Will Follow" på radion,
vid en tid då alla försökte visa hur mycket de var emot allting,
försökte U2 uttrycka något med en genuin kraft.
De hade ett syfte och ett allvar i sin musik, som var lätt att avfärda.
För Bono var bara... Han var högröstad med något äkta.
Första albumet gjordes... Jag var 18 år.
Vi var bara tonåringar när vi började.
Hade du en vision om framtiden eller var det dag för dag eller vecka för vecka?
Det handlade om spelningarna och U2:s publik live.
Det gav oss en känsla av att vi var på väg uppåt och framåt.
Det hade en avgörande betydelse.
U2 sopade mattan med alla andra.
Andra band som höll på... U2 slog ut dem totalt.
Ingen hade väntat sig att U2 skulle bli det bandet.
För de var lite tafatta och...
Men de hade något. De hade ett budskap i sina låtar.
Tack. Gud välsigne er.
Vill du se en U2-konsert i morgon?
Det är en gratis U2-spelning. Ja.
Känner du till bandet U2?
- Ja. - Har du sett dem live?
Nej, tro det eller ej.
- De har en konsert i stan. - Okej.
- I morgon kväll. - Jaha.
Du borde komma.
Bara nämn mitt namn så kommer du in.
Bara säg: "Dave sa att jag kunde komma."
Okej. Gärna. Det skulle vara ett nöje.
Ja, du borde gå.
Mitt jobb är avslutat.
Det som är intressant nu är att de går tillbaka till början igen.
Den största konkurrensen är viljan att känna sig trygg.
Det känns bra att sälja 20 miljoner album, eller hur många det nu var.
Och man vet hur det låter.
Men att säga: "Nej, vi ska ändra det. Och vi ska ta med oss vår publik."
Hur sjunger du uppvärmningen, Edge?
Låt mig gissa.
Din största fiende är rädslan för att gå vidare.
Problemen med de här är att de inte säger vart man ska gå.
Vi hittar. Oroa dig inte.
Vilken dag, va?
Härligt.
Ja. Att se dem för första gången.
- Vilket ställe. - Ja.
- Fantastiskt. - Ja.
Känner du dig fortfarande bekväm med allt du gör?
Sällan.
Jag känner mig sällan bekväm.
Det har varit svårt för bandet, för jag låter inte dem vara det heller.
För mig är musik och låtskrivande som en hjärtoperation.
Åh, nej.
Tack så mycket.
Tack.
Vet vi vad som väntar i kväll?
Det blir en erfarenhet ni verkligen kommer att uppskatta.
Är ni redo?
Bono och Edge.
Ja!
Bandets ursprung kopplas alltid till ett religiöst, kristet inflytande.
Det låter ovanligt för mig.
När man jämför med USA, så är rockbanden där
tonåringar som röker gräs och vill träffa tjejer.
Vi kommer till det.
Är det på grund av Irland?
Jag borde rita en karta åt dig.
Okej, så...
Ge mig en sekund tills jag har ritat upp Irland.
Okej, det duger.
Vi bor på en liten ö i Nordsjön,
och vi har fått stryk av vädret och några besvärliga grannar.
Och i Nordirland...
...var protestanterna fler än katolikerna.
Vad skapade gränsen?
Vårt frihetskrig.
Vem ska jag tycka illa om?
Jag vill gärna tycka illa om någon. Jag är en del av "The Great Divide".
- Ska jag tycka illa om britterna? - Nej.
Jag ogillar den du ogillar.
Är religion fortfarande den stora skillnaden här?
Ja.
När vi var barn var vi mitt i "The Troubles".
Brittiska soldater som skulle skingra en demonstration dödade 13 katoliker.
Konflikten fanns hela tiden där när vi bildade bandet.
BRITTISKA SOLDATER UT
Vi sökte ett sätt att uttrycka vår tro som inte var uppenbart religiöst.
Det var en slags rörelse på Irland i slutet av 70-talet,
som kallades "Charismatic Renewal".
Vi träffade en del religiösa människor.
De hade inga ägodelar.
De levde disciplinerat.
Vi tyckte att de var lite coola.
De verkade acceptera oss för dem vi är.
Men de började bli mer som en konventionell kyrka.
Några av ledarna sa till oss:
"Ni borde ägna all tid åt Gud, och inte åt rock'n'roll."
Musik var något vi skulle tvingas ge upp,
för de tyckte att rock'n'roll var nonsens.
Det riktiga jobbet handlade om att hela en trasig värld.
Och Edge hade någon slags...
Ja, ångest.
Det var så allvarligt att det hade kunnat vara slutet för bandet?
Ja.
För om vi ska göra någon nytta, inom musiken, så var det...
Hur skulle det se ut?
Jag ägnade ett par veckor åt att försöka komma på vad som kändes rätt.
Det var något som gnagde i oss.
Och själva svaret kom i form av
en låt som Edge hade börjat skriva.
Och en viss dag så vällde raseriet fram.
Frustrationen över att inte kunna skriva,
att inte veta om jag borde vara med i ett rockband.
Eller vad som väntade i framtiden.
Hur gammal var du då?
Kanske 21.
Det var som alkemi.
Jag betraktade det. Jag stod vid sidan om.
Jag såg förvandlingen av ett inre raseri till ett yttre.
Och jag tänkte: "Det är därför jag är med i ett band."
- Ja. -"Det är därför jag hänger med honom."
Och låten, "Sunday Bloody Sunday",
var ett sätt att känna att vår musik kunde betyda något mer.
Vi såg en konsert på RTÉ med U2 i Red Rocks.
Ja.
Man förstod redan från början hur enormt stora de skulle bli.
Här har vi en kille som sjunger om katoliker och protestanter
i Nordirland – i Amerika.
U2 har berättat vår historia inför miljontals amerikaner.
Vi såg det på tv och vi blev helt mållösa.
- Låten blev som en psalm... - Ja.
...en psalm om förtvivlan, om längtan...
Att ens uttrycka det, även om det är en dyster tanke,
att ge det uttryck ger människor en hel del mod och tröst.
Just nu har vi fred i Irland.
Till slut, jag vet inte när,
men jag hoppas att gränsen försvinner under min livstid,
för det är idiotiskt att ha en gräns på en ö av den här storleken.
Norr och söder kommer förhoppningsvis att ha mer respekt för varandra.
Det vore trevligt.
Innan det blev biograf, var det här rummet en del av Rotunda-sjukhuset.
Jag föddes här.
Brendan Behan sa:
"Om man inte är född i Rotunda är man inte en äkta Dublinbo."
Så är det.
Nästa låt är den första som vi skrev om Dublin.
På 70-talet var Dublin helt annorlunda än idag.
Det var ett väldigt annorlunda land.
Det var illa.
Och vi kallade låten "Bad".
Kan något av det här ha hänt någon annanstans än i Dublin?
Inte bara för att ni kände varann, men i Dublin.
Vi var med när Irland gick från svartvitt till färg.
NORDIRLAND FOLKOMRÖSTNING -98
Landet försökte hitta en identitet.
Vilka är vi?
Köper vi myten de försöker sälja till oss?
Eller ska vi bli något större?
Det är vad de fyra medlemmarna i U2 hade gemensamt med hela landet.
Jag hade inte fel, eller hur? Det är en fantastisk kväll.
Vet ni vem som har en show i kväll på Croke Park Stadium?
Adam och Larry.
Ja, jag har hört att den är fantastisk.
- Bra. - Det är den säkert.
Får jag fråga en sak om låtskrivande.
När ni skriver en låt, och det blir...
Vem gav er inspirationen?
Det är härligt, men vem säger: "Okej, här lägger vi in ett..."
Vi gillar att ställa stora frågor, så vi börjar med "who"?
Okej.
Sedan kommer vi till "why"?
- Får vi höra "why-why" senare? - Ja.
Och senare kommer "when".
Det här var väl en härlig kväll?
Om vi går tillbaka till U2:s ursprung, måste vi återvända till "varför".
Jag tror att alla i bandet är överens.
De ville underhålla, men de ville inte enbart underhålla.
De ville göra något stort.
Något som påverkade folk andligen.
Det är svaret på: "Varför?"
Vi växte upp som band på livescenen.
Det var så vi lärde oss allt.
När jag skrev musiken till "Where the Streets Have No Name",
ställde jag mig frågan, som en form av tankeövning:
"Vad skulle jag vilja lyssna på om jag var i publiken?"
Vad skulle ta andan ur mig?
Gör det igen,
för det här är en upplevelse som jag aldrig får igen i livet, så...
"Where the Streets Have No Name" är en annorlunda typ av låt.
Texten är inte så detaljerad.
Men det som antyds i texten är enormt.
Och det den tycks antyda är
att det finns en översinnlig plats där vi kan vara tillsammans.
Vill du följa med dit?
Bandet är som en kemilåda.
Kemiska reaktioner sker mellan publiken och oss.
Det är det som gör ett bra band stort.
Förklara kopplingen mellan "Where the Streets Have No Name"
och Super Bowl XXXVI, sex månader efter attacken 11 september.
Jag minns att jag grubblade över konceptet Amerika,
och vad det betydde för mig och för andra världen över.
Och att det här var ett skört ögonblick.
Jag vill skapa en sorts uppmaning i stället för det vanliga spektaklet,
och skapa ett monument av rullande namn.
Halvtid i Super Bowl är ett spektakel.
Men de största spektaklen är känslor.
Jag har förstått sambandet mellan andlighet och religion.
Man känner det, men det är inte som ett slag i huvudet.
Men det är påtagligt.
För mig också. Jag vill känna det.
Det är min favoritdrog.
Känslan av att inte skriva en låt, utan att bli besjungen av låten.
Det låter lite konstlat, men det är inte...
Man känner starkt att det kommer genom en själv.
Du vet... Och Brian Eno sa till oss:
"Bry er inte om saker som att vara cool.
Det skulle inte vara coolt för er.
- Var er själva." - Okej.
Jag ser tillbaka på det, och jag inser att det är U2:s grej
att göra extatisk musik.
När man är i studion,
måste man ha modet att kasta sig ut och tro att man kan flyga.
Det är intressant.
När blev de självironiska?
Jag tror att det räddade U2.
De blev rockstjärnor och humor kom med i bilden.
De var pilgrimer.
De var killar som åkte till USA med ett kristet tänkesätt,
och plötsligt var de rockstjärnor.
Plötsligt växlade de spår och det fungerade.
Jag behöver hjälp här för Irland är ett ungt land.
Det jag visste om Irland när jag växte upp var att det var religiöst kontrollerat.
Sedan förändrades landet och det gick snabbt.
Hur gick det till här?
Världen som U2 kommer in i är ett samhälle som blivit friare,
men som är på väg bakåt.
Det har fått kalla fötter. "Vill vi verkligen förändras?
Vill vi bli mer moderna?"
Bandet dyker upp mitt i allt det.
Jag tror att de bildade en sorts kritisk bro...
...från ett konservativt samhälle till vad det är nu,
ett öppet och tolerant samhälle.
Herregud. Är det äkta diamanter?
Herregud.
Dave, Dave.
Du kan inte gå ut med de där på dig.
Om man klär sig som en kvinna kan man tjäna stora pengar.
-Är det ditt första besök i Irland? - Ja.
Du måste komma ut mer, Dave.
Det gäller nog alla aspekter av mitt liv.
Som med många saker i mitt liv utgår jag från en position av okunnighet.
Jag är en öppen bok, Dave.
- Fråga vad du vill. - Okej.
- Jag blir inte chockad. - Bra.
Stämmer det att Irland var bland de mest intoleranta mot homosexualitet,
men att det nu nästan är tvärtom?
Ja.
Jag växte upp i ett land där minsta tecken på sexualitet förtrycktes.
Under hela 80-talet var Dublin grått och aggressivt normalt,
om du förstår vad jag menar.
Man hörde aldrig talas om homosexualitet.
När jag gick i skolan på 80-talet,
var U2:s album... De avslöjade en.
- Reagerade du på det som barn? - Nej, det gjorde jag inte.
Jag talade orättvist illa om U2, för att för mig, på den tiden,
var de en del av den heterosexuella rockkulturen
som jag kände mig utfrusen från.
Så jag gav mig av.
Jag åkte till Japan för att bo, jobba och göra det här.
Medan jag bodde där kom U2 och spelade.
Och jag började se
att detta U2 är inte det U2 som jag orättvist hade talat illa om.
De jag såg på scenen i Tokyo var vidsynta, förstår du?
Det var sexigt och roligt.
Jag kanske överdriver, men de var en del av orsaken till att jag till slut
- kom tillbaka hit. - Wow.
Jag såg en video med dig på scenen tillsammans med Bono och bandet.
Okej.
Det var efter folkomröstningen om samkönat äktenskap.
Irland var det första landet i världen
som införde samkönat äktenskap efter folkomröstning.
Så Bono gav dig mikrofonen, minns du vad du sa?
Nej, faktiskt inte.
Har du något att säga till ditt folk?
Jag tror att det är den strejtaste publik jag någonsin uppträtt för.
Jag måste kolla upp det, Dave.
Det låter som jobb och jag jobbar inte gärna.
Jag vill bara säga från mig och andra som är som jag, tack så jättemycket.
Vi uppskattar det.
Vi kan väl gifta oss.
Ja, jag hittade hem efter många år, men inte för att jag förändrades.
Jag är samma idiot som jag var då.
Men det här landet har förändrats dramatiskt.
U2 var en del av det som fick Irland att stå på egna ben.
Vi har vår egen grej.
Jag uppskattade det då och jag gör det nu.
Bra. Har du några frågor till mig?
Du har alltid varit en modeikon, Dave.
Du ser ut som en cool kille.
Hur gammal är du nu?
- Sjuttiofem. - Sjuttiofem.
Du är en cool 75-åring.
Vad gör jag åt bröstsmärtorna?
Dave, om du dör här kan jag tjäna pengar i åratal.
Jag sätter upp en skylt: "Dave Letterman dog här."
Ja.
Mina skämt har dött på många ställen i världen.
Men det skulle vara en ära att dö här.
Tack för det.
Tack så mycket.
Ditt jobb innebär svåra beslut.
Du blir splittrad, och kanske ställs du inför ultimatum.
Vilken väg ska vi ta?
Blir det den här eller den där?
Jag tror du spekulerade om att det var den spänningen
som gynnade din kreativitet.
Exakt.
Om du skulle prata med Keith Richards, så är han väldigt bra på dualitet.
Han sa: "Dualitet. Det är Mona Lisa. Det är ansiktet."
Är det ledset? Är det glatt?
Dualitet är en sång om tårar samtidigt som jag dansar.
Det är U2:s grej.
Man är mitt i det.
Mitt liv som artist öppnades upp
när jag insåg att man inte måste lösa varenda motsägelse.
Det bästa stället att befinna sig är faktiskt mitt i motsägelser.
Irland är ungefär 100 år gammalt och bandet ungefär 50 år.
Vilket är mest osannolikt,
att Irland är 100 och bättre än någonsin eller att bandet är det efter 50 år?
Jag skulle nog säga att det är märkligare att vi har varit ett band så länge.
Vi växte upp tillsammans
och vi lärde oss att bli världsmedborgare tack vare bandet.
Vi är nog lite institutionaliserade efter så lång tid i U2.
Jag vet inte om jag skulle kunna jobba med mina vänner kreativt
under en längre tid.
Det har hänt flera gånger att vi kanske utmanat ödet lite för mycket.
Vänskapen är en del av vilka vi är.
Men man kan tappa den på vägen och vi måste jobba på det.
Är du pinsam för bandet?
Ja.
Min aktivism, och bandet skulle hålla med, är inte särskilt coolt.
Om man är med i ett rockband
vill man inte synas på foton med vissa människor
som kan ha motsatta värderingar till dem man ser som viktiga.
Och jag gjorde det.
Och det är anmärkningsvärt på många plan.
Det är dåligt för bådas image.
När jag jobbade med Jesse Helms, och vi gjorde bra saker tillsammans...
Helms vill ha 500 miljoner dollar för att bekämpa HIV
...sa Edge: "Snälla, vad du än gör, bjud inte in Jesse Helms,
som personligen avskaffade kulturbidrag,
bjud inte in honom till någon U2-konsert."
Jag bjöd in honom till en U2-konsert.
- Det var jobbigt för oss. - Jaha.
Det ledde till stora spänningar.
Jag hade nog inte gjort det.
Ja, det blev obekvämt.
Jag använde det vi skapade som band
till en valuta jag kunde utnyttja inom dessa områden.
Och de stöttar mig till största delen.
Men jag vet att jag prövar deras tålamod.
Blir ert förhållande starkare nu när ni blir äldre?
Ja, jag tror att vi erkänner varandras egenheter,
och de utgör inget hot.
Vi konkurrerar inte med varandra.
Det är en del av situationen, att vi visar varandra respekt.
Ja.
Vi har ett ovanligt förhållande.
Som jag ofta förklarar för publiken, kommer Edge från framtiden.
Jag frågar honom ofta: "Hur är det?"
Han svarar alltid: "Bättre."
-Hej. - Det här är digitalt.
Det är inte jag. Det är ingen video.
- Nu är jag förvirrad. Är det inte du? - Nej.
Det är en avatar.
...en virtuell version av mig. En kopia. Föreställ dig att vi kan...
Lova mig att du bara använder det här för goda saker, inte onda.
Det jag inte gillar...
Det jag inte gillar med dig...
Det jag inte gillar med Edge är att han inte behöver mig.
Han skulle kunna göra allt det här,
skriva, sjunga, uppträda, spela, producera, på egen hand.
Men det gör han inte.
För det är inte lika roligt.
De bästa vännerna är de man kan ha de bästa diskussionerna med.
Och jag har nog det bästa argumentet för det här.
Jag skulle lägga mitt liv i Edges händer.
Jag har faktiskt gjort det.
Ja. Det var ett bra beslut.
"Stuck in a Moment."
Wow. Man känner att man är i Irland här, eller hur?
Vad kallas det här? Är det här Forty Foot?
- Ja. - Forty Foot.
Berätta. Varför är ni här? Och, återigen, varför?
Jag ska simma.
- Har du förlorat ett vad? - Nej.
Förklara er rutin.
Varje morgon samlas en grupp simmare.
-Året om? -Året om.
- Sommar, vår, vinter, höst? - Ja.
Hej. Hur mår ni allihop?
Toppen.
- En man har tomteluva. - Han simmar här varje dag.
- Vi säger att det är jag. - Okej.
Där är jag. Där är Dave.
Ska jag simma med Dave och låtsas att han är du?
Ja, gör det, för jag fryser nu.
Vill du hoppa i?
Nej. Jag kan göra det där ljudet utan att hoppa i.
Är det kelp?
Herregud!
Det är som om det varit ett skeppsbrott och vi hittar överlevande.
- Hur var det? - Det var faktiskt skönt.
- Tyckte du om det? - Det var faktiskt toppen.
- Du känner att du lever? - Ja, härligt.
Man hoppar i som en person och kommer upp förnyad.
- Härligt att höra. - Du borde prova.
Vänta tills jag är på hotellet, så provar jag det i poolen.
Ja.
Traditionellt var det bara för män.
BADPLATS FÖR HERRAR
- Till 1974. - Ja.
Sedan fick kvinnor komma.
Jag var här när kvinnorna kom och hoppade i och simmade nakna.
Det är en härlig anda här.
Man går inte härifrån utan ett leende på läpparna.
Och om man har bekymmer...
- Om man har bekymmer, försvinner de. - Jag förstår ditt leende.
- Det är som fastfruset. - Ja, troligen.
- Vi ska kolla vattentemperaturen. - Gå inte för nära.
Nej, jag går inte närmare än så här.
Jag sa att du inte skulle låta mig gå för nära.
Jag måste gå nu. Skorna är blöta.
Vi vill bara välkomna Forty Foot-mannen.
- Han har varit ute i Forty Foot... - Ja.
...och blivit nedstänkt i bukten.
Det var på nyheterna. Jag klädde av mig och var i vattnet i 45 minuter.
Du har sett mer av Dublin de senaste tre dagarna
än vi har gjort det senaste året.
Det här var också en gåva.
Vi klev på ett DART-tåg och tillbringade två timmar med Glen.
Där ser du.
Ni hade en skägg-tävling, Glen Hansard och du.
Han har ett vackert skägg, men jag...
Om ni får en chans att komma nära honom,
blir ni hypnotiserade av hans blåa ögon.
Mina damer och herrar.
Det finns en dikt av Moya Cannon
som säger mycket om idén att ta sånger,
och vad som händer med sånger, vart de når och vart musiken når.
Den heter "Carrying the Songs".
"Det var alltid de som hade lite att bära som bar sångerna.
Djupa rytmer..." ****.
Alla dikter jag skriver slutar med "****".
Okej, jag tror jag minns.
En gång till.
"Det var alltid de som hade lite att bära som bar sångerna
till Babylon, till Mississippi.
Några av dem ägde mindre än ingenting.
De ägde inte sina kroppar.
Men tre århundraden senare, med djupa rytmer från Afrika
gömda i sina hjärtan, i sina ben,
bär de världens sånger.
För dem som lämnade mitt land,
flickor från Downings och Rosses
som följde sillbåtarna norrut till Shetland,
och splittrade havets silver under vägen,
eller pojkarna från Horn Head och Ranafast,
som tog båten från Derry, och sov i ett skjul,
var sångerna deras själars valuta,
deras hjärtans rena metall,
som kunde bytas mot annat guld,
andra sånger som klingade rent och sant
när de kastades ner på deras livs golv."
Idén att sånger är det vi bär med oss, även om vi inte har något annat...
- Det är segrarna som skriver historien. - Ja.
De som led skrev sångerna.
Så vi har många sånger på Irland.
- Hur länge har du varit nykter? - Sedan jag var 34.
"Sedan jag var 34." Vi håller tummarna.
Vill du se en gångstil? Kolla.
Det här är Dublin-gången. Beredd?
Ja. Okej.
- Rätt bra. - Dublin.
- Så här? - Ja. Precis.
-Är vi framme? - Ja.
Jag har inte varit här på länge.
Hej.
Hej. Hur är det?
Vad heter du? Oliver. Jag heter Dave.
Okej.
Jävligt bra.
Glen!
- Hej. - Kul att se dig.
Du gillar visst mina ögon.
Okej.
Det var underbart. Tack.
Det där borde vara nationalsången.
Wow. Det där var förbannat bra.
Du nämnde att du spelar in musikfraseringar på en apparat.
Det kan bokstavligen vara mitt i natten och jag vaknar och har en idé.
Jag måste kliva upp ur sängen, hitta telefonen och en gitarr.
När jag tittade på telefonen i morse hade jag 6 000 röstanteckningar.
Att kunna göra det, det är som om ni sysslar med magi.
Vi har något magiskt åt dig.
Vi har skrivit en låt åt dig: "Forty Foot Man."
När hände det här? Hur länge...
Det var klockan tre i morse.
- Det startade 03:00. - Säkert?
Så det ni gör för mig nu är alldeles färskt?
Ja.
- Helgalet. - Låt mig försöka igen.
- Vill du testa? - Ja. Okej.
- Säg åt mig när jag ska börja. - Har ni skrivit text också?
Ja.
Ett, två, tre, fyra.
Testa den här biten.
Wow.
Du hatar det...
- Okej. - Wow.
Det som låter helt sant är: "Försöker göra sitt bästa."
Jag säger det till mig själv varenda minut varenda dag.
Många trevliga saker har hänt mig i mitt liv.
Det här hamnar i toppen på listan.
Det är som om folk kan ringa och beställa specialskrivna U2-låtar.
Nja, jag vet inte det.
Det handlar om inspiration.
- Du gav oss inspiration. - Det här är för mycket.
När pratar vi om att ge ut låten?
- Lägg av. - Ja.
Lägg av, Letterman.
"Det bästa med låtskrivande är inte fullbordandet...
utan det är sökandet efter fullbordandet."
Texten har skrivits om till den nya utgåvan.
Ja, det stämmer.
Vad spännande att avsluta "Sunday Bloody Sunday" så många år senare.
Att återvända till Derry och använda nutid.
Jag kunde inte ha skrivit låten på det sättet då.
Tack.
Nu vill jag bara ha svaret på frågan: "Hur skriver man en låt?"
Jag har inte fått svar.
Jag vill inte krångla till det, men ackorden är grunden till en melodi.
Så innan vi hittar melodin måste vi hitta rätt ackord.
Jag håller inte med Edge om det.
Tänk på vad du just gjorde med "One".
Du ändrade ackorden.
Samma melodi. Samma ord.
- Du bara gjorde det. - Nej.
Vi bytte tonart men inte ackord.
Vi tog oss nästan till 50 år
men i Marsh's Library raserades allt.
Men faktum är att ni fortfarande gör det, och ni har inte tröttnat,
och ni är fortfarande...
Jag har tänkt tanken att lämna U2,
- och jag vet att alla andra också har det. - Nej.
- Jo, vi... - Nej.
Vi har alla tänkt tanken...
Ni tänkte, men ni gjorde det inte.
Men det är rätt instinkt att ifrågasätta
om det här borde fortsätta
och vad det kräver av alla fyra medlemmarna av U2.
Orsaken till att jag vill fortsätta
är att det finns något som berör mig i min röst och i min sång.
Och det finns en önskan att skriva låten som vi inte har gjort än.
Vi jagar drömmen om en låt som vi inte får tag på.
- Vill du höra en till låt? - Ja.
Vi tar "Breaking Wave", för vi får aldrig riktigt till sången där.
Vi gör något helt annorlunda.
Det är en låt vi skrivit på i tio år.
Det tidiga låtskrivandet var som skisser.
Ibland börjar man på en låt,
och det kan ta 20 år att skriva klart den.
Men sedan inser man att låten har väntat på det här ögonblicket.
Ja.
Jag känner mig som en ny person. Jag måste gå och lägga mig.
Jag med.
Jag tror att det vi alla har fått från Dublin
är en verklig koppling till våra vanliga liv.
Våra vänner är samma vänner som vi hade när vi var 15, 16 år.
Alla medlemmar i bandet
skyddades från de värsta utsvävningarna som kan drabba rockstjärnor
genom att vara här.
- Vilket är synd. - Ja...
Två, tre, fyra.
Vi ska testa en grej.
Vi ska sjunga: "There is no them. There's only us."
Så att ni kan vara en del av det här.
Öka lite.
Tack så mycket.
Jag är jävligt berusad nu.
Jag vill säga en sak.
Tack till alla här.
Jag har aldrig upplevt något liknande.
Jag vill också tacka Irland.
Jag menar, gud, vilken utbildning.
Glen, Gud välsigne dig och ditt skägg.
Och tack till mina värdar, Bono och Edge.
Tack för gästfriheten.
Gud välsigne alla här.
Tack, sir.
Du, Dave, jag gillar din nya stil.
Bara så att du vet.
Varför tror du att jag köpte den här?
Jag fick idén från dig.
Det verkar självklart nu efteråt,
men det verkliga miraklet med U2 är
att allt vi behövde, alla människor vi behövde,
de har alltid funnits där för oss.
Det var här vi började.
- Det är otroligt. - Ja.
Undertexter: Tina Engström