Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Crescând în Irlanda, am simțit mereu că viitorul e în altă parte.
În Dublinul nostru parcă nu exista prezent,
darămite trecut sau viitor.
U2 au petrecut ultimii doi ani reevaluându-și cântecele.
Noi, cei din U2, ne-am simțit îndepărtați de orice tradiție am fi putut păstra.
Întrebarea care a început să ne intrige a fost:
„Care e locul nostru în poveste?”
Bono și Edge au invitat un vechi prieten să le vadă show-ul
cu melodiile reinterpretate cântate live pentru prima oară.
Caut bomboanele cu unt de arahide.
Ce sunt? Nu vreau să-ți ating mâncarea.
Acum ai atins-o tu... Bine, mulțumesc.
...pentru îmbarcare. Mulțumim!
- Cum te cheamă? - Felix.
Eu sunt Dave. Încântat! Încerc să ajung la Dublin.
Ai grijă de tine. Mersi!
Mai e ceva excepțional la emisiunea din seara asta.
Veți vedea cea mai mare, bună,
interesantă și marcantă formație rock-and-roll din lume.
Doamnelor și domnilor, din nou, U2!
U2, doamnelor și domnilor!
- Salut, Dave! - Doamne!
- Mă bucur să te revăd. - Și eu.
Mulțumesc că mă lăsați să particip.
Dumnezeule mare! Ce așteptări mari ai de la tine!
Scriitor de poezie și proză, muzician... Și încă ceva ce am uitat.
Respectul meu de sine e la cote minime. Vreau să știi.
Gata, s-a terminat! Noi doi nu vom fi prieteni la cataramă.
Îți plac momentele retrospective? Îți place să privești în urmă acum?
- Nu. - Bine, atât voiam să știu. Mersi frumos!
Să vorbim despre muzică.
Anii de reflecție v-au făcut să schimbați versurile unor cântece.
Unele chiar ați considerat că nu erau terminate.
Da, așa e.
Am vrut să renunțăm la artificiile
care apar inevitabil după o carieră atât de lungă.
În izolarea cauzată de pandemie, întrebarea importantă a devenit:
„Ce rămâne când totul e redus la esență? Încotro te îndrepți?”
Da... S-o luăm de la capăt.
Vrei să știi ce-am făcut eu în pandemie?
- Ce? - Caligrafie.
- Serios? - Da.
Mă pricep acum. Da...
Bono & The Edge A SORT OF HOMECOMING with Dave Letterman
Între turnee, în timp ce Larry era accidentat,
iar Adam făcea un film de artă...
eu și Edge l-am invitat pe David la Dublin ca să discutăm despre cântecele noastre.
Doi, trei, patru!
Și cu siguranță o parte din mine își dorea să le audă din nou
ca pentru prima oară.
Repetiție pentru concert
Și ne punem și întrebarea dificilă:
„Cântecele mai au valoare
dacă le răpim forța dată de o formație rock ca U2?”
Stați!
E prea încet.
Fără Adam și Larry, ei au invitat muzicieni, prieteni și studenți din Dublin
ca să-i ajute.
Bine.
Nu știu cum ridicăm volumul. Încercăm?
Mai cu forță.
Scuze!
Așa!
La arpegiu cred că e mai bine să „gâdili” coardele.
Frumos!
Când totul se stinge...
Când cântați la final, să fie aproape ca o aureolă, înțelegeți?
Super!
Ce talente!
Sună foarte frumos,
iar Majestatea Sa Dave e la Dublin!
Unde e Dave?
Ferească! Sunt vii!
- David Letterman! - David!
- Vă salut! - Salut!
- Salut! Merge treaba?
Ia te uită!
Da!
- E prima vizită? - Da, sunt prima oară la Dublin.
Chiar prima oară când ies din casă.
Spune-ne câte ceva despre magazin.
Magazinul InDub Reggae.
- Singurul magazin reggae din Irlanda. - Serios?
Da, singurul din Irlanda.
Mă interesează o roată de cașcaval. N-am mai cumpărat niciodată una întreagă.
Vreau să cumpăr două șepci pentru prieteni.
- Bine. - Au capul...
Unul cam atât și celălalt cam atât.
Poate ajuta cineva un bătrân să care o roată de cașcaval?
Vă urez bun-venit la turul U2 de azi!
Când ascult anumite formații, văd în fața ochilor peisaje stradale.
Între Dublin și U2 există o legătură strânsă.
În octombrie 1977, formația britanică punk The Clash a avut două concerte...
The CLASH ÎN DUBLIN
...în Sala de examene a Colegiului Trinity din Dublin.
Iar în public s-a aflat și Bono, tânăr și impresionabil.
Văzându-i pe The Clash pe scenă interpretând cântece furioase
a fost un moment al deșteptării.
Mai târziu, când au devenit cea mai mare formație din lume,
n-au uitat această parte din Dublin
și nici rolul ei în cariera lor.
Mi s-a spus că primim o masă caldă.
Să derulăm înapoi.
Exact ce nu vrei tu să faci.
Câți ani aveați când ați înființat formația și...
- În 1976 eu aveam 15 ani. - Serios, 15?
La 11 ani am făcut un an de școală acolo. După care m-au rugat să plec.
Altfel nu l-aș fi cunoscut.
- Serios? - Da.
Spune-mi despre relația ta cu formația. Când a început?
În februarie 1982.
FOTOGRAF
- Ați devenit apropiați? - Destul, da.
Să fiți în bătaia soarelui.
Da, tu ești pasionat de umbre.
Faci parte din familia lor.
I-ai văzut schimbându-se în anii de când v-ați cunoscut?
Sunt aceiași oameni, să știi.
- Mai aproape. - Edge!
Poza pentru calendar.
Formația s-a născut din cultura unui liceu anume, într-un moment anume.
Școala gimnazială Mount Temple
Era un experiment social din țara noastră.
E non-denominațională, pot veni elevi de orice religie,
și, cel mai important pentru mine, fete și băieți.
Promoția 1978 Mount Temple
Am inventat o cultură proprie printre prietenii noștri.
Ne spuneam „Satul Lypton”. Nu mai țin minte de ce.
Iar în Satul Lypton, toți prietenii noștri primeau porecle unice.
Acolo am primit porecla Edge.
Porecla lui Bono era „Bono Vox de pe strada O'Connell”.
- Magazinul cu aparate auditive? - Da.
Așa ne opuneam noi
societății conservatoare din care făceam parte.
- Îi avem pe Edge... - Da.
și pe Bono.
Dar și pe Adam și Larry.
Dacă ai afla ce porecle aveau în Sat, ai înțelege de ce nu le-au folosit.
- Larry era „Borcanul cu gem”. - Borcanul cu gem?
Adam era „Doamna Burns”.
- Basistul e „Doamna Burns”! - Da.
Nu aveam aspirații,
voiam doar să ne distrăm în după-amiezile de sâmbătă.
Dar apoi, în mod neașteptat, când am început să cântăm împreună,
la început oribil, ne-am dat seama că ne potriveam.
Porecla mea era „Tâmpitul”. Da...
„Tâmpitul”
Noi ne-am văzut ultima oară la începutul anilor 2000.
Exact, la emisiunea ta.
CANTAUTOR
Urmează doi cantautori talentați din filmul Odată ca niciodată...
Atunci nu cred că ne-am spus mai mult
decât „iată-l”, „mulțumesc” și „la revedere”.
Ai băgat capul în cabină și ne-ai salutat. Ne-a impresionat gestul.
Ni s-a spus clar: „Nu vorbiți cu David.”
- Și să nu mă priviți în ochi. - Da, așa.
Salut, Glen! Foarte frumos! Scuze!
- Ochii tăi sunt superbi, să știi. - Mersi, David!
- Explică-ne unde suntem. - În Dublin. De fapt, în Greystones.
Hotarul sudic de la „întorsura țărmului și cotul golfului.”
Ca să-l citez pe Joyce. Suntem...
N-a trecut nici un minut și citezi din Joyce.
Doamne!
E musai să te impresionez cu cât de irlandez sunt.
- O să vorbim despre amicii tăi, U2. - Da. Îi cunosc de-o viață.
Când aveam zece ani, unchiul meu m-a dus la un concert Police,
dar în deschidere au cântat U2.
- Doamne! - Da...
Și toată lumea...
A apărut un tip pe scenă și parcă era posedat.
Toată lumea se întreba cine sunt ei.
Erau irlandezi, din Dublin. Din același oraș ca mine.
Am devenit obsedați de ei.
Nu sunau ca alte formații.
SCRIITOR/JURNALIST
Și nu doar din Irlanda, ci și din America și Marea Britanie.
U2 erau complet diferiți.
Nu doar în America, ci la nivel global,
de ce impresionează muzica lor atâția oameni?
Prima oară când am auzit „I Will Follow” la radio,
într-un moment în care curentul era să arăți că doar te opui,
mi-am dat seama că U2 încercau să exprime ceva prin forța sincerității.
Aveau un țel, iar muzica lor exprima onestitate peste care lumea trecea.
Pentru că Bono era aproape strident în puritatea lui.
Când am făcut primul album, cred că eu aveam 18 ani.
Chiar eram copii când am început.
Aveați un plan de viitor sau o luați zi cu zi, săptămână cu săptămână?
Concertele și publicul de la show-urile live
ne-au dat mereu sentimentul că avansăm, că evoluăm.
Au schimbat totul. U2 au oferit ceva complet nou.
U2 a ajuns rapid peste toate formațiile momentului.
Nimeni n-ar fi crezut că vor avea succes. Fiindcă erau ciudați și...
Dar aveau ceva, era... Muzica lor conținea un mesaj.
Mulțumim! Numai bine!
PROIECTUL DUBLIN
Vrei să mergi la un concert U2 mâine? E gratuit. Da.
Cunoști formația U2?
- Da. - I-ai văzut vreodată live?
Live nu i-am văzut.
- O să aibă un show în oraș. - Da.
- Mâine-seară. - Da.
Vino și tu.
Spune-le numele meu și vei intra. „A zis Dave că pot să vin și eu.”
Da, mi-ar face mare plăcere.
Da, ar trebui să mergi și tu!
Mi-am făcut treaba.
Dar ce mi se pare interesant acum e că vor să se întoarcă la rădăcini.
Marele dușman este complacerea.
E plăcut să vinzi 20 de milioane de albume
sau câte au fost.
PRODUCĂTOR/COLABORATOR DIN '83
Știi ce se cere.
Dar ei au spus: „Nu, vom schimba totul. Și vom lua publicul cu noi.”
- Cum cânți încălzirea asta? - Stai să văd...
Cel mai mare inamic este teama de a merge mai departe.
Problema e că nu scrie unde are loc.
Ne descurcăm noi. Nu-ți face griji.
CINEMATOGRAFUL AMBASSADOR DUBLIN
Ce mai zi!
Îmi place!
Da, îi văd pentru prima oară.
- Ce loc au găsit! - Da.
- Fantastic. - Da.
- Ceea ce faci e în zona ta de confort? - Foarte rar.
Rar mai sunt în zona mea de confort.
Și cred că e greu pentru formație, fiindcă nu-i las nici pe ei să fie.
Pentru mine să cânt și să compun e ca o operație pe inimă.
Nu...
Vă mulțumesc!
Mulțumesc!
Nu știu dacă înțelegeți pe deplin ce ne așteaptă.
Va fi o experiență care vă va aduce multă bucurie.
Sunteți gata?
Bono și Edge!
Da!
Geneza formației este întotdeauna legată de religie, de influența creștină.
Îmi pare ceva neobișnuit
în comparație cu o formație rock-and-roll din SUA,
adică niște puști care fumează iarbă și vor să cunoască fete.
Ajungem și acolo.
E diferit datorită Irlandei?
Stai să-ți desenez o hartă.
Bun...
O să-ți desenez Irlanda. E pe aproape.
Trăim pe o insulă micuță din Marea Nordului,
maltratată uneori de vremea rea și de vecinii dificili.
Iar în Irlanda de Nord...
Nord - Irlanda
...protestanții erau mai mulți decât catolicii.
De ce s-a stabilit o graniță?
Din cauza războiului nostru de independență.
Pe cine trebuie să displac? Vreau să displac pe cineva.
Bag bățul prin gard. Să-i displac pe britanici?
- Nu. - Bine.
Îi displac pe ăia pe care-i displaci tu. Diferența majoră tot religia este?
Da.
INTRAȚI ÎN ZONA LIBERĂ DERRY
Copilăria noastră a fost marcată de Conflict.
Soldații britanici, chemați să pună capăt unui protest, au ucis 13 catolici.
Violența era mereu prezentă la începuturile formației.
ENGLEZII SĂ PLECE
Am căutat o cale de exprimare a credinței care să nu fie vădit religioasă.
Exista un fel de mișcare în Irlanda la finalul anilor 1970,
care se numea Reînnoirea Carismatică.
Am cunoscut niște credincioși care nu dețineau bunuri.
Duceau o viață foarte disciplinată. Ni s-au părut un pic punk-rock.
Și păreau să ne accepte așa cum suntem.
Dar a început totul să pară mai mult o biserică convențională.
Atunci conducerea a venit la noi și ne-a spus
să ne dedicăm în totalitate Domnului, să lăsăm rock-and-rollul.
Trebuia să renunțăm la muzică,
fiindcă ei erau de părere că rock-and-rollul e o prostie.
Țelul nostru real trebuia să fie rezolvarea problemelor lumii.
Iar Edge era...
Da, sfâșiat.
Așadar chiar ați luat în considerare să renunțați la formație.
Da.
Puteam contribui cu adevărat dacă rămâneam la muzică?
Cum?
Am petrecut câteva săptămâni căutând decizia corectă.
Gândul nu ne dădea pace,
iar răspunsul a venit
sub forma unui cântec de-al lui Edge.
Într-o zi am dat frâu liber furiei,
frustrării de a fi incapabil să compun
și incertitudinii legate de formație.
- Nu știam ce-mi rezervă viitorul. - Câți ani aveai atunci?
Poate 21.
Asta a fost alchimie. O priveam, eram alături.
Am fost martor la transformarea furiei interne în furie externă.
Și mi-am zis că ăsta e motivul pentru care sunt în formație.
„De aia sunt prietenul lui.”
Cântecul ăsta, „Sunday Bloody Sunday”,
îmi dădea speranța că muzica noastră putea însemna mai mult decât doar muzică.
RTÉ a difuzat concertul U2 de la Red Rocks.
Așa e.
Mi-am dat seama din prima că vor să facă valuri.
Un tip cânta despre catolicii și protestanții
din nordul Irlandei, în America.
U2 ajunseseră să pledeze cauza noastră în fața a milioane de americani.
Și urma să vedem asta la televizor, eram uimiți.
- Pentru că devine un imn... - Așa e.
...al disperării, al dorinței...
Doar faptul că au pus totul în cuvinte, chit că e un gând deprimant,
le-a oferit oamenilor curaj și consolare.
Acum avem pace în Irlanda.
La un moment dat, nu știu când,
sper să mai apuc și eu, granița va dispărea,
fiindcă e ridicol să ai o graniță pe o insulă atât de mică.
Și sper că atunci nordul și sudul se vor respecta mai mult. Ar fi frumos.
Înainte să devină cinema, sala asta a făcut parte din spitalul Rotunda.
Aici m-am născut eu. Da.
Brendan Behan a spus:
„Dacă nu te-ai născut la Rotunda, nu ești din Dublin.”
Păi da!
Următorul cântec este primul despre Dublin pe care l-am compus.
În anii 1970, Dublinul era foarte diferit de cel de acum.
Și țara era cu totul altfel. Situația era groaznică.
De aici și numele cântecului.
Se putea întâmpla totul altundeva decât la Dublin?
Nu doar fiindcă vă cunoșteați, ci Dublinul în sine.
Am fost de față la modernizarea Irlandei.
SURORI PENTRU DREPTATE
REFERENDUM IRLANDA DE NORD
Țara își căuta identitatea.
„Cine suntem? Credem mitul pe care l-am auzit?
Sau vom fi ceva extraordinar?”
Și asta aveau în comun cei patru membri U2 cu țara.
Nu m-am înșelat, nu-i așa? E o seară fantastică.
Știți cine are concert în seara asta pe stadionul Croke Park? Adam și Larry.
Da. Cică e foarte reușit.
- E bine. - Sigur e.
Să vă întreb ceva despre compunere.
Când compuneți un cântec și ajungeți la...
de unde vă vine inspirația?
E foarte drăguț, dar cine zice: „Bun, și acum facem așa.”?
Ne plac întrebările importante, așa că începem cu „cine?”
Mda.
Și ajungem și la „de ce”.
- Auzim și „dece-dece” mai târziu? - Da.
Și urmează „când”.
Avem o seară plină, nu?
Să revenim la motivul pentru care există U2, e important.
Cred că băieții sunt de acord aici.
Da, voiau să ofere divertisment, dar nu-și doreau doar asta.
Voiau să facă ceva măreț.
Ceva care să aibă un efect spiritual asupra oamenilor.
Ăsta e motivul.
Am evoluat ca formație pe scena live. Așa am învățat meseria asta.
Când am compus muzica pentru „Where the Streets Have No Name”,
a fost un exercițiu pentru mine:
„Ce aș vreau să ascult eu dacă aș fi în public?
Ce m-ar da pe spate?”
Te rog să nu te oprești, fiindcă e o experiență unică în viață.
„Where the Streets Have No Name” e o combinație neobișnuită.
Versurile nu sunt foarte explicite,
dar sugestia ascunsă în versuri e uriașă.
Și pare că sugerează
că există un loc transcendental în care putem ajunge împreună.
Veniți și voi?
Formația noastră e ca un set de chimie.
Reacția chimică dintre public și noi transformă o trupă bună într-una grozavă.
Explică-mi legătura dintre „Where the Streets Have No Name”
și Super Bowl XXXVI, la șase luni după atacurile din 11 septembrie.
Îmi amintesc că am încercat să înțeleg conceptul de America,
ce înseamnă pentru mine și ce-ar putea însemna pentru lume.
Era un moment delicat.
11 septembrie 2001
Am vrut să fie un îndemn, să las deoparte spectacolul obișnuit
și să devină un monument al numelor.
Zborul 11 American Airlines
Pauza de la Super Bowl înseamnă spectacol.
Dar spectacolul suprem e cel al trăirilor.
Am înțeles legătura voastră cu spiritualitatea și religia.
O simți, dar nu într-un mod exagerat de evident.
Dar prezența ei e neîndoioasă.
Și eu vreau să simt asta. E „drogul” meu.
Sentimentul că n-am compus o melodie, ci că melodia mă cântă pe mine.
Sună un pic pretențios, dar nu e.
E un sentiment care pune stăpânire pe tine.
Brian Eno ne-a spus:
„N-ar trebui să vă preocupe să fiți cool. N-ar fi deloc cool pentru voi.
- Fiți voi înșivă.” - Așa e.
Privesc în urmă acum și-mi dau seama că asta ne caracterizează,
muzica extaziată.
Fiindcă, în studio,
trebuie să ai curajul să sari în gol și să crezi că poți zbura.
Asta e interesant.
Când s-a trecut la ironie? Cred că asta i-a salvat pe U2.
Au aerul ăla de vedete rock, iar umorul a pătruns în ceea ce făceau.
Fiindcă erau pionieri.
Ei s-au dus în America cu mentalitatea creștină
și au devenit vedete rock.
Au schimbat brusc macazul și le-a mers.
Am nevoie de ajutor, Irlanda e o țară tânără.
Eu în tinerețe nu știam despre Irlanda decât că e controlată religios.
După care s-a schimbat, și chiar repede.
Cum s-a întâmplat aici?
Lumea în care a luat avânt U2 era o societate devenită mai liberală,
dar care acum dădea înapoi.
A speriat-o schimbarea. „Chiar vrem să fim mai moderni?”
Iar formația a apărut în plin fenomen.
Cred că ei au reprezentat o punte vitală...
la trecerea de la societatea conservatoare la cea de acum, deschisă și tolerantă.
Alea sunt diamante veritabile? Doamne!
- Dave, dragule... - Nu poți părăsi clădirea cu ele pe mână.
Faci buni frumoși dacă te îmbraci ca o femeie.
DRAG QUEEN/ACTIVIST
- Ești prima oară în Irlanda? - Da.
- Mai ieși și tu din casă. - Ai perfectă dreptate.
- Îmi trăiesc viața sub semnul ignoranței. - Eu sunt o carte deschisă.
- Mă poți întreba orice. - Bine.
- Nu mă poți șoca. - Mă bucur.
Irlanda a fost printre țările care a reprimat cu forță homosexualitatea,
dar acum situația e diametral opusă?
Da.
Eu am crescut într-o țară care reprima orice urmă de sexualitate.
În anii 1980, Dublinul a fost un oraș gri și agresiv de banal,
dacă înțelegi ce vreau să spun.
Nici nu se auzise de homosexualitate.
Când eram eu licean în anii '80, muzica U2 te obliga să fii sincer cu tine.
- Ți-a plăcut muzica lor? - Nu.
I-am criticat pe nedrept, fiindcă pentru mine, pe atunci,
ei reprezentau acea cultură a rockerilor heterosexuali,
care simțeam că mă respinge fără echivoc.
Așa că am plecat. M-am dus în Japonia, să trăiesc și să fac munca asta.
Cât locuiam acolo, au venit U2 în concert.
Și mi-am dat seama
că ei nu sunt formația pe care am criticat-o eu pe nedrept.
Eu am văzut pe scena din Tokio o formație lipsită de prejudecăți.
Un show sexy și haios.
Poate că exagerez, dar ei au contribuit la decizia mea
de-a mă întoarce acasă.
Am văzut o înregistrare cu tine pe scenă cu Bono și formația.
Așa e!
La puțin timp după referendumul căsătoriilor gay.
DA! AM CÂȘTIGAT!
Irlanda a fost prima țară din lume în care s-a votat pentru asta.
O întrebare... Ți-a dat Bono microfonul. Mai știi ce-ai zis?
Chiar nu!
Vrei să le spui ceva oamenilor?
Vreau să știți că sunteți cel mai hetero public din cariera mea.
Trebuie să verific. Însă ar fi un efort și nu-mi plac.
Vreau să vă mulțumesc din suflet din partea oamenilor ca mine!
Apreciem!
Hai să ne căsătorim!
Da, m-am întors acasă, dar nu pentru că m-aș fi schimbat eu.
Eu sunt același idiot de atunci.
Însă țara s-a schimbat radical.
U2 a ajutat Irlanda să stea pe propriile picioare.
Suntem unici. Am apreciat și încă apreciez asta.
Bravo ție! Ai întrebări pentru mine?
Cred că ai fost întotdeauna un simbol al modei discret.
Însă acum pari un tip cool. Un tip cool de... câți ani ai?
- Am 75 de ani. - I-auzi, 75!
Ești un tip cool de 75 de ani.
Și cu durerile din piept ce mă fac?
Dave, dacă mori aici, o să profit de moartea ta ani buni.
Pun o placă memorială albastră! „Dave Letterman a murit aici.”
Da!
Există mai localuri în lume în care am „murit”.
Dar ar fi o onoare să mor aici. Mulțumesc!
Mersi mult!
Munca ta înseamnă o alegere dificilă.
Nu știi ce să alegi și ar putea exista un ultimatum.
Ce cale vom alege? Facem așa sau facem altminteri?
Cred că ai și spus că acea încordare te-a inspirat.
Ai perfectă dreptate.
Dacă vorbești cu Keith Richards...
El s-a priceput mereu de minune la dualitate.
„Dualitatea. E Gioconda. E chipul ei.”
E tristă? E fericită?
Dualitatea e cântecul lacrimilor pe care eu dansez. Asta reprezintă U2.
Ești înconjurat de dualitate.
Viața mea de artist a devenit mai bună
când mi-am dat seama că nu trebuie să rezolv toate contradicțiile.
De fapt, e ideal să te afli în centrul contradicției.
Irlanda are aproape o sută de ani, iar formația, aproape 50 de ani.
Ce vi se pare mai uimitor:
că Irlanda are o sută de ani și o duce mai bine ca niciodată sau că U2 are 50?
Eu aș zice că e mai remarcabil că suntem o formație de atât de mult timp.
Am crescut cântând împreună
și am căpătat experiență de viață datorită formației.
Probabil că suntem într-o oarecare măsură și rupți de realitate din cauza formației.
Nu știu dacă aș putea conlucra cu prietenii într-un cadru creativ.
De multe ori în trecut cred că ne-am forțat norocul.
Prietenia e definitorie pentru noi,
dar se poate pierde pe parcurs, trebuie să lupți pentru ea.
Stânjenești formația?
Da.
Activismul meu, pe care formația îl acceptă,
nu e o chestie tocmai cool.
Dacă ești într-o formație rock-and-roll, nu vrei să apari în poze cu oameni
care ar putea reprezenta valori diametral opuse alor tale.
Iar eu asta am făcut.
Și mi se pare extraordinar din mai multe puncte de vedere...
SENATOR REPUBLICAN
...ne afectează imaginea amândurora.
Când am colaborat cu Jesse Helms, și am reușit chestii grozave împreună...
Helms cere 500 de milioane pentru lupta cu HIV
...Edge mi-a zis: „Te rog din suflet, orice ar fi, nu-l aduce pe Jesse Helms,
care a desființat cu mâna lui Fundația Națională Artistică,
la un concert U2.”
Și l-am adus la un concert U2.
- Ne-a fost greu atunci. - Îmi închipui.
Au existat tensiuni între noi din cauza asta.
Eu nu cred c-aș fi făcut așa ceva.
Da, a fost o decizie bizară.
Eu transform ce creăm noi ca formație
în monedă pe care aleg s-o cheltui în aceste sfere de lucru.
Iar ei, în cea mai mare parte a timpului, mă sprijină.
Însă știu că le pun răbdarea la încercare.
Relația dintre voi a devenit mai strânsă odată cu trecerea anilor?
Da, cred că ne acceptăm reciproc ciudățeniile,
nu ne amenință prietenia și nu există concurență între noi.
E doar o parte din modul în care dovedim că ne respectăm între noi.
Da, așa e.
Relația noastră este una neobișnuită.
Așa cum explic adesea publicului, Edge vine din viitor.
Iar eu îl întreb des cum e viitorul și el răspunde mereu: „Mai bun.”
- Salut! - E creat digital.
Nu sunt eu, nu e înregistrare.
- Nu înțeleg. Nu ești tu? - Nu.
- Nu e un om real? - Nu.
E o randare a mea drept avatar.
...versiunea mea virtuală. O copie. Imaginați-vă că am putea...
Vreau doar să-mi promiți că vei folosi așa ceva doar în slujba binelui.
Ce nu-mi place...
Ce nu-mi place la tine...
Ce nu-mi place la Edge e că n-are nevoie de mine.
Ar putea face toate astea,
să compună, să cânte, să dea concerte, să fie producător... de unul singur.
Dar nu vrea.
Nu e la fel de distractiv.
Prietenii cei mai buni sunt cei cu care te poți certa pe cinste.
El e cea mai reușită „ceartă” a mea.
I-aș încredința lui Edge viața mea. De fapt, am și făcut asta.
Da, a fost alegerea corectă.
„Stuck in a Moment”.
Aici chiar simți că ești în Irlanda.
CAPUL FORTY FOOT
Cum se numește locul? Forty Foot?
- Da. - E Forty Foot.
Spuneți-ne ce faceți aici. Și, mai ales, de ce?
Eu am venit să înot.
- Ai pierdut un pariu? - Nu.
- Explicați-mi ce faceți. - Zilnic ne strângem mulți înotători aici.
- În toate anotimpurile? - Da.
- Vară, primăvară, iarnă, toamnă? - Da.
- Bună ziua! Ce faceți? - Excepțional!
- Un bărbat are căciulă de Moș Crăciun. - Înoată zilnic aici.
- O să zicem că eu sunt ăla. - Bine.
Iată-mă! Iată-l pe Dave!
Vrei să înot cu Dave și să mă prefac că ești tu?
Da, te rog! Fiindcă eu am înghețat deja.
- Vrei să intri în apă? - Nu. Pot să dârdâi și fără să intru.
Ăla e varec?
Doamne!
Parcă ar fi naufragiat o navă, dar am găsit supraviețuitorii.
- Cum a fost? - Foarte plăcut.
- Ți-a plăcut? - E chiar excepțional.
- Te bucuri că ești în viață? - Da. Ieși alt om din apă.
- Mă bucur să aud. - Încearcă și tu!
Da, când mă întorc la hotel, o să încerc în piscină.
Da...
Era doar pentru bărbați aici.
LOC DE SCĂLDAT PENTRU BĂRBAȚI
Până în 1974, când li s-a permis și femeilor.
Eram aici când au venit femeile în fugă, au sărit în apă și au înotat dezbrăcate.
Atmosfera e foarte plăcută aici. Întotdeauna zâmbești când ieși din apă.
Dacă ai griji...
- Dacă ai griji, dispar. - Înțeleg de ce zâmbești când ieși.
- E un rictus înghețat. - Probabil, da.
- Să vedem câte grade are apa. - Nu te apropia prea mult.
Nu, nu mă duc mai departe.
Ți-am zis să nu mă lași să mă apropii prea mult!
Plec, mi s-au udat încălțările.
Îi urăm bun-venit omului de la Forty Foot.
- A fost la Forty Foot... - Da!
- ...și s-a făcut ciuciulete. - Mulțumesc!
A fost la știri, m-am despuiat și am înotat 45 de minute.
A văzut mai mult din Dublin în ultimele trei zile
decât noi în ultimul an.
A fost un dar.
Am fost undeva cu trenul DART, am petrecut două ore cu Glen.
I-auzi!
O confruntare a bărbilor! Tu și Glen Hansard.
Da, are o barbă frumoasă, dar dacă veți avea șansa să fiți lângă el,
veți fi hipnotizați de ochii lui albaștri.
Doamnelor și domnilor, incredibili!
Există o poezie de Moya Cannon care descrie bine cântecele,
ce se întâmplă cu ele, unde ajung și unde ajunge muzica.
Se numește „Carrying the Songs”.
„Doar cei ce-au avut puține de dus au dus cântecele.
Ritmuri puternice”... Băga-mi-aș!
Toate poeziile mele se termină cu „Băga-mi-aș!”
- Cred că mi-am amintit. - Bine.
De la început.
„Doar cei ce-au avut puține de dus au dus cântecele
la Babilon, la Mississippi...
Ultimii nu aveau nimic pe lume,
nici măcar corpul nu le aparținea,
dar, trei secole mai târziu, ritmuri puternice din Africa,
ascunse în inimă și oase, duc cântecele lumii.
Pentru cei plecați din comitatul meu,
fetele din Downings și The Rosses
care au urmat vasele de pescuit către Shetland
sfârtecând argintiul apelor în drumul lor
sau băieții din Hom Head și Ranafast,
care au luat barca spre Derry și au dormit pe frânghie în colibă,
cântecele au fost moneda sufletului lor,
metalul pur al inimii lor,
dat la schimb pentru alt aur,
alte cântece care s-au auzit cu putere
când au fost aruncate pe podelele acelor vremuri.”
Așadar ducem cântece chiar și când nu avem nimic altceva.
PUB IRLANDEZ TRADIȚIONAL
- Învingătorii scriu istoria. - Așa e.
Iar cei care suferă scriu cântece. Așa că avem multe cântece în Irlanda.
- De când nu mai bei? - De la 34 de ani.
De la 34 de ani... Îți țin pumnii!
- Îți arăt un mers? - Da.
Fii atent! Ăsta e mersul de Dublin. Ești gata?
Da.
- Ți-a ieșit. - Da.
- Așa? - Exact!
- Am ajuns? - Da.
N-am mai fost aici de mult.
Salut!
Bună! Cum te cheamă? Oliver? Eu sunt Dave.
Așa!
Superb.
- Glen! Mă bucur să te văd! - Salut!
Îți plac ochii mei, nu?
Bine, gata...
A fost minunat. Mulțumesc! Ar trebui să fie imnul național, nu?
Cât de tare a fost!
BIBLIOTECA MARSH
Ai menționat că înregistrezi bucăți muzicale pe un aparat.
Chit că e în miez de noapte, mă trezesc cu câte o idee,
mă dau jos din pat, caut telefonul și o chitară.
M-am uitat în telefon de dimineață, am 6000 de note vocale.
Să fii în stare de așa ceva... Pe bune, parcă sunteți magicieni.
Avem o magie pentru tine.
Compunem un cântec pentru tine, „Omul de la Forty Foot”.
Când s-a întâmplat asta?
- Mai devreme. - Azi-noapte pe la 03:00.
- Atunci am început. - Serios? Cântecul pentru mine e nou-nouț?
Da.
- Nebunie curată! - O să încerc iar.
- Încerci? - Da.
- Să-mi zici când să încep. - Are și versuri!
Da.
Unu, doi, trei, patru!
Am ajuns să-l iubim Pe omul de la Forty Foot
Face și el ce poate de la început
Pe plaja Sandymount Era să-și găsească finalul
Plănuise de la început să-l ia valul
Râsul tău agitat
Ne spune ce ascunzi și ai vrea uitat
Încearcă partea asta.
Nu e atât de interesant
Nu e nici beligerant
Și nici măcar pedant
Acest om de la Forty Foot
Da
Frate...
Călătorește...
- Frate! - Nu poți să-l suferi.
- Exact. - Vai...
Un vers din cântec e foarte adevărat: „Face și el ce poate de la început.”
Trebuie să-mi repet asta în fiecare minut al fiecărei zile.
Mi s-au întâmplat multe lucruri frumoase în viață.
Cântecul ăsta e în vârful listei.
E ca și cum oamenii ar putea cere formației U2 cântece personalizate.
Nu știu ce să zic...
Ține de inspirație.
- Tu ne-ai inspirat. - Deja mă flatați.
Când discutăm despre drepturi de autor?
- Drepturi? Ia vezi-ți de treaba ta! - Da!
Ia vezi, Letterman!
„Cele mai bune compoziții nu sunt niciodată absolute...
ci drumuri către absolut.”
Și acum tu!
Versurile au fost rescrise pentru noua lansare.
Așa e.
Ce încântare e să terminăm „Sunday Bloody Sunday” după atâția ani!
Ne întoarcem în Derry și-l aducem la timpul prezent.
N-aș fi putut atunci să compun așa acest cântec.
Mulțumesc.
Acum vreau răspunsul la întrebarea: „Cum compuneți un cântec?”
Nu am aflat încă.
Fără să intru în detalii, acordurile stau la baza oricărei melodii.
Înainte să ajungem la melodie, trebuie să găsim acordurile potrivite.
Nu sunt de acord cu Edge.
Gândește-te ce-ai făcut la „One”. Ai schimbat acordurile.
Aceeași melodie, aceleași versuri.
- Și ai schimbat. - Ba nu. Am schimbat cheia, nu acordurile.
Ne-a mers bine aproape 50 de ani,
- ...și s-a ales praful în Biblioteca Marsh. - S-a terminat totul.
Glumim, voi vă vedeți de treabă și încă nu v-ați blazat.
Eu m-am gândit să părăsesc formația.
- Și știu că și toți ceilalți. - Ba nu!
- Da... - Ba nu!
- Ne-am gândit toți la asta și e... - Da, v-ați gândit, dar n-ați plecat.
Dar instinctul corect e să te întrebi
dacă ar trebui să mergi mai departe
și ce efect are asupra celor patru membri U2.
Eu îmi doresc să merg mai departe
pentru că simt o nouă efervescență în vocea și interpretarea mea.
Simt dorința să compun acel cântec care încă ne lipsește.
Vânăm himera cântecului intangibil.
INGINER DE SUNET
- Vrei să asculți alt cântec? - Da.
Îl ador pe Bono
Să încercăm „Breaking Wave”, fiindcă nu ne iese partea vocală.
Să facem ceva complet diferit.
Lucrăm de zece ani la cântecul ăsta.
La începuturi mai mult schițam, nu compuneam.
Uneori începi un cântec
și s-ar putea să-ți ia 20 de ani ca să-l termini.
Dar apoi îți dai seama că acest cântec a așteptat acest moment.
Înțeleg.
Mă simt alt om. Trebuie să mă întind.
- Regret. - Da, și eu.
Serios?
Cred că am primit toți de la Dublin
o conexiune reală cu viața noastră obișnuită.
Avem aceiași prieteni ca la 15 sau 16 ani.
Toți membrii formației au fost protejați de excesele vieții de vedetă rock-and-roll
trăind aici.
- Păcat! - Da...
Doi, trei, patru!
Să încercăm ceva.
O să cânt: „Nu există ei. Existăm doar noi.”
Puteți participa și voi.
Mai tare!
Mulțumim din suflet!
Sunt criță acum.
Vreau să spun ceva.
Vă mulțumesc tuturor! N-am mai trăit niciodată așa ceva.
Vreau să-i mulțumesc Irlandei. Doamne, ce lecții mi-a dat!
Glen, să te țină Domnul cu barba ta!
Și le mulțumesc gazdelor mele, Bono și Edge.
Vă mulțumesc pentru ospitalitate! Să fiți toți sănătoși!
Mulțumesc!
Apropo, Dave, ador noul tău look! Să știi!
De ce crezi că port căciulă? M-am luat după tine.
Pare evident acum privind în urmă,
dar adevăratul miracol pentru U2 este
că tot ce ne-a trebuit, toți oamenii de care am avut nevoie
au fost mereu lângă noi.
De acolo am început.
- E incredibil. - Da.
Am dat peste omul de la Forty Foot
Pe micuța noastră insulă un colos a apărut
Pe plaja Sandycove Era să-și găsească finalul
Dar el plănuise de la început Să-l ia valul
Monstrul nu se ascunde sub ape
Monstrul e lângă mine, e aproape
Și nu e de speriat
Nici măcar nu e înfuriat
Doar cu vorba ne-a tăiat
Omul de la Forty Foot
Poate fi nevoie de un străin Ca să te vezi pe tine
Un ochi din afară îți face bine
El are doar unul Dar îl deschide imediat
E un ciclop sufletist și implicat
Nu există îndoială
Că nu e de speriat
Nici măcar nu e înfuriat
Doar cu vorba ne-a tăiat
Omul de la Forty Foot
Ce descoperire minunată am făcut
Deși râdem agitat
El nu e de speriat
Nici măcar nu e înfuriat
Doar cu vorba ne-a tăiat
Omul de la Forty Foot
Subtitrarea: Ruxandra Dorobanțu