Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vyrůstali jsme v Irsku,
a tak nám přišlo, jako by budoucnost byla někde jinde.
Jako by v našem Dublinu nebyla přítomnost,
natož minulost nebo budoucnost.
U2 poslední dva roky procházelo své písně.
V naší kapele
jsme se cítili odcizeni od tradic, kterých jsme se mohli držet.
A začala nás trápit otázka:
„Jak do tohohle příběhu zapadáme my?“
Bono a Edge pozvali starého přítele na své vystoupení,
kde měli poprvé živě zahrát nové verze písní.
Těším se na arašídové košíčky.
Co je to?
Nechci vám sahat na jídlo.
Už jste se ho dotkl... Dobře. Děkuju.
- Jak se jmenujete? - Felix.
Felix? Já jsem Dave.
Těší mě. Snažím se dostat do Dublinu.
Opatrujte se. Díky.
Víte, co ještě je na dnešním představení skvělé?
Je to největší, nejlepší,
nejzábavnější a nejvlivnější rokenrolová skupina na světě.
Dámy a pánové, znovu U2.
U2, dámy a pánové.
- Ahoj Dave. - Pane jo.
- Rád tě zase vidím. - Já tebe.
Díky, že toho můžu být součástí.
Proboha. Nastavil jste si vysokou laťku.
Spisovatel, poezie i prózy, hudebník.
Ještě něco jsem zapomněl.
Moje sebevědomí... je na dně.
Chci, abys věděl, že jsou dveře zavřené.
Nebudeme nejlepší kamarádi.
Rád přemýšlíš o své minulosti?
Ohlížíš se v téhle části života rád přes rameno?
Ne.
Fajn. Víc nepotřebujeme. Moc děkuju.
Mluvme o hudbě.
Po létech přemýšlení jsi v některých písních změnil slova.
V písních, které jsi možná nikdy nepovažoval za dokončené.
Přesně tak.
Chtěli jsme se zbavit rafinovanosti,
k níž nevyhnutelně dojde, když jsi v branži tak dlouho.
Při izolaci během pandemie se otázka změnila na:
„Co zůstane, když dáme všechno pryč?“
Co s tím uděláte?
Jo. Začneme od začátku.
Chceš vědět, co jsem během pandemie dělal já?
- Cos dělal? - Kaligrafii.
- Vážně? - Jo.
Dost mi to jde.
- Ty jo. - Jo.
Bono a The Edge A SORT OF HOMECOMING s Davem Lettermanem
Postavíme most přes moře a zem,
protože dnes...
Když byl mezi turné Larry zraněný
a Adam dělal nějaký artový film...
...se vrátím domů.
...pozvali jsme s Edgem Davida Lettermana do Dublinu, abychom probrali naše písně.
Dva, tři, čtyři.
Rozhodně jsem je chtěl znovu slyšet, jako by to bylo poprvé.
Zkouška Koncertu
Pokládáme si napjatou otázku:
„Mají ty písně nějakou cenu,
když odebereme sílu rockové skupiny, jako je U2?“
Počkejte. Mělo by to trochu klesnout.
Bonovi a Edgeovi pomáhají s představením hudebníci, přátelé a studenti z Dublinu.
Tak jo. Nevím, jak to zvedneme. Zkusíme to?
Nejsou žádní oni.
Trochu to zvednout.
Nejsou žádní oni.
Pardon.
To je ono.
Nejsou žádní oni.
Jsme jen my.
To arpeggio.
Zkus nástroj tak trochu polechtat.
Nádhera.
Nejsou žádní oni.
Když všechno umlklo...
Jsme jen my.
Jsme jen ty a já.
Jsme jen my.
Já a ty.
Nejsou žádní oni.
Lidi, když na konci zpíváte,
ať je to jako taková aura, jo?
Jsme jen my.
Bezva.
To je něco!
Zní to vážně krásně
a do Dublinu přijede „Jeho Dave-sost“.
Kde je Dave?
Kristovy rány! Pořád žijou.
- David Letterman! - Davide.
- Nazdar, chlapi. - Dobrý den.
Dobrý den.
- Dobrý den. Jak se vede? - Co vy?
Co tohle?
- Jo. Páni. - Ty jo.
- Jste tu poprvé? - Jsem v Dublinu poprvé.
Vlastně jsem poprvé vyšel z domu.
Povězte nám něco o tomhle podniku...
Obchod InDub Reggae.
- Je to jediný reggae obchod v Irsku. - Ano?
Jo, jediný v Irsku.
Rád bych kolo sýra.
Nikdy jsem si kolo sýra nekoupil.
Chci pro přátele koupit dvě čepice.
- Dobře. - Hlavy mají...
Jeden ji má asi takovou a druhý takovou.
Pomůže někdo starci se sýrem?
Chci vás dnes všechny přivítat na pochodovém turné U2.
Když poslouchám určité kapely,
jako by se přede mnou otevíraly ulice.
Dublin a U2 jsou hluboce spjaty.
V říjnu 1972 hrála skvělá britská punková skupina The Clash dva koncerty
v Examinations Hall v Trinity College v Dublinu.
A v davu byl mladý, vnímavý Bono.
Když viděl, jak The Clash zpívá zlostné písně,
něco to v něm probudilo.
Když se U2 později stali nejspíš nejlepší kapelou na světě,
nikdy na tuhle část Dublinu a na to, co pro ně dělá, nezapomněli.
Prý dostaneme teplé jídlo.
Vraťme se.
Přesně to dělat nechceš.
Kolik vám bylo, když jste se dali dohromady a...
Bylo to v sedmdesátém šestém, takže mi bylo 15.
Patnáct?
Tam.
V 11 jsem rok chodil do tamté školy.
Vyhodili mě. Kdyby to neudělali, nikdy bych nepotkal jeho.
- Vážně? - Je to tak.
Povězte mi o svém vztahu s kapelou.
Kdy začal?
V únoru 1982.
FOTOGRAF
- Sblížil jste se s nimi? - Docela dost.
Ať máte na tváři slunce.
Jo, ale ty máš rád stíny, co?
Ale jste součástí rodiny.
Viděl jste za ta léta, co je znáte, jak se mění?
Jsou pořád stejní. To musím říct.
- Blíž k sobě. - Tak jo, Edgi.
Tvůj snímek do kalendáře.
Podělí ráno,
sotva v osmnácti.
Řekl jsem: „Jak dlouho?“
Říkám: „Jak dlouho?“
Bylo to...
Řekl bych, že se kapela zrodila z kultury konkrétní střední školy v konkrétní době.
Byl jsem tak rád.
Střední škola Mount Temple
Byl to v naší zemi sociální experiment.
Je nekonfesijní, můžou tam chodit lidi bez ohledu na vyznání.
Ale pro mě bylo hlavní, že tam chodili kluci i holky.
Chlapci a dívky chodí do školy...
Ročník 1978 Střední škola Mount Temple
...a dívky mají děti.
Ale ne takovéhle.
Stvořili jsme mezi přáteli celou vlastní kulturu.
Říkali jsme si Lypton Village.
Už ani nevím proč.
V Lypton Village dostal každý jedinečnou přezdívku.
Tam mi začali říkat „Edge“.
Bonovi se ve Village říkalo „Bonno Vox z O’Connellovy“.
- Jako ten obchod s naslouchátky? - Jo.
Tím jsme se vyhrazovali
proti konzervativní společnosti, v níž jsme žili.
- Takže tady je Edge. - Jo.
Bono.
Pak máme Adama.
A Larryho.
Až uslyšíš jejich přezdívky z Village,
pochopíš, proč si je nenechali.
Larry byl... Říkalo se mu „Jam Jar“.
Jam Jar?
Adam byl „paní Burnsová“.
Basista je „paní Burnsová“.
Jo.
Máme elán, máme duši,
s kámoši se vymykáme.
Neměli jsme ambice, jen jsme se chtěli v neděli odpoledne bavit.
Ale jak jsme spolu začali hrát,
napřed tedy fakt příšerně,
všimli jsme si jisté chemie.
Moje přezdívka byla „Blbeček“.
Jo.
David Letterman „Blbeček“
Naposledy jsme se viděli na přelomu tisíciletí.
Na přelomu tisíciletí. Ve vašem pořadu.
ZPĚVÁK, PÍSNIČKÁŘ
Teď přijdou dva talentovaní písničkáři, hvězdy filmu Once...
Tehdy jsme spolu moc nemluvili,
jen jsem vás představil, poděkoval a rozloučil se.
Rychle jste nakouknul dovnitř. Pozdravili jsme se.
Bylo to fakt něco.
Říkali nám: „Vyhýbejte se Davidovi.“
- A nedívejte se mi do očí. - Přesně tak.
Glene. To bylo krásné. Promiňte.
Mimochodem, máte vážně nádherné oči.
Děkuju, Davide.
Povězte mi, kde jsme.
Jsme v Dublinu. V Greystones.
Takže jsme na jižním kraji „pobřežního pokroucení ohybu boky“.
Cituju Joyce. Jsme v... Jo.
Nejste tu ještě ani minutu, a už citujete Joyce. Proboha.
Mluvím s vámi. Musím na vás udělat dojem svým iršstvím.
Povězte mi o svých přátelích z U2.
Jo. Znám je vlastně celý svůj život.
Když mi bylo deset, vzal mě strýček na Police,
ale zahajovali U2.
- Pane jo. - Jo.
A úplně všichni...
Vyšel na jeviště a vypadal, jako by byl posedlý.
Všichni si na konci říkali: „Kdo to byl?“
A byli to Irové. Dubliňané.
Byli ze stejného města jako já.
Všichni jsme si je zamilovali.
Nic podobného jsme neslyšeli.
SPISOVATEL A NOVINÁŘ
Nejen v Irsku. Ani z Ameriky nebo Anglie.
U2 byli úplně jiní.
Byl jsem venku, když jsi řekla,
když jsi řekla, že mě potřebuješ.
Takže nejen v Americe, ale po celém světě.
Proč lidé na tuhle hudbu reagují emocionálně?
Když jste poprvé slyšel „I Will Follow“ v rádiu,
když jste tehdy podle všeho byli tak moc proti všemu,
U2 se touhle silou upřímnosti snažili něco vyjádřit.
Měli cíl a v jejich hudbě byla vážnost, nad kterou nešlo mávnout rukou.
Protože Bono byl prostě... Bylo v něm něco čistého a pronikavého.
Proč, tak proč?
První album jsme vydali... Bylo mi 18.
Byli jsme ještě děti, když jsme začali.
Měl jsi nějakou vizi do budoucna,
nebo jsi to bral, jak to přišlo?
Bylo to pro mě o koncertech a o živém publiku U2,
které nám neustále dodávalo pocit, že se zlepšujeme a posouváme.
Všechno změnili.
Byli průlomoví.
U2 byli najednou větší hit než ostatní soudobé kapely.
Díval jsem se z okna, byl jsem ztracen.
Nikoho by nenapadlo, že se to povede zrovna U2.
Protože byli nemotorní a...
Ale něco měli. Měli...
Měli v písních poselství.
Díky. Bůh vám žehnej.
DUBLINSKÝ PROJEKT
Chcete zítra zajít na U2?
U2 bude vystupovat zdarma.
Jo.
Znáte kapelu U2?
- Ano. - Viděl jste je někdy naživo?
Kupodivu ne.
- Budou tu mít vystoupení. - Jo.
- Zítra večer. - Jo.
Měl byste přijít.
Řekněte mé jméno, aby vás pustili dovnitř.
Řekněte, že Dave řekl, že můžete přijít.
Dobře. Moc rád. To by bylo fajn.
Jo, měli byste... Měli byste přijít. Ano.
Má práce je hotová.
Ale teď je zajímavé, že se...
Že se vrací ke svým kořenům.
Největším soupeřem je pocit bezpečí.
Je fakt skvělý pocit prodat 20 milionů alb
nebo bůhvíkolik.
PRODUCENT A SPOLUPRACOVNÍK OD 1983
Víte, jak toho dosáhnout.
Ale oni si řekli: „Ne, změníme to.
A posluchače vezmeme s sebou.“
Jak se chceš rozezpívat, Edgi?
Budu hádat.
Váš největší nepřítel je strach z toho, že musíte jít kupředu.
Problém je, že tam není napsané, kam jít.
Přijdeme na to sami.
Nebojte.
To je ale den, co?
Krásný.
Jo. Vidíme je poprvé.
- Super místo. - Jo.
- Fantazie. - Přesně.
Je všechno, co děláš, pořád ve tvé komfortní zóně?
Málokdy.
V komfortní zóně jsem málokdy.
A to je pro kapelu asi těžké, protože tam nenechávám ani ostatní.
Hudba a skládání je pro mě srdeční záležitost.
Ale ne.
Moc děkuju.
Děkuju.
Víme, co nás dneska čeká?
Budete rádi, že jste tohle zažili.
Jste připraveni?
Bono a Edge.
Jo!
Světla zhasnou,
je tma.
V hlavě džungle, neovládáš vlastní srdce.
Pocit silnější než myšlenka,
oči dokořán.
A i když se tvá duše koupit nedá,
mysl může putovat.
Ahoj!
Hola!
Jsme na místě jménem závrať.
Dónde está?
Nejradši bych to ani nezažil.
Díky tobě něco cítím.
Jo!
Noc je plná děr.
Kulky protrhávají inkoustové a zlaté nebe.
Jiskří jako kluci, co hrajou rokenrol.
Vědí, že neumí tančit.
Aspoň že to vědí.
Nemůžu ten rytmus vystát.
Chci účet.
Holka s rudými nehty a křížkem kolem krku
se svíjí do rytmu hudby.
Svíjí se do rytmu hudby.
Ahoj!
Hola!
Jo, na místě jménem závrať.
Dónde está?
Nejradši bych to ani nezažil.
Díky tobě něco cítím.
Cítím.
Dime con quién andas, y te diré quién eres.
Entendemos?
Ano.
Tohle všechno,
tohle všechno může být tvé.
Tohle všechno,
tohle všechno může být tvé.
Tak mi dej, co chci, a nikomu se nic nestane.
Ahoj!
Hola!
Jsme na místě jménem závrať.
Dónde está?
Nejradši bych to ani nezažil.
Ale díky tobě...
Tvoje láska mi ukazuje, jak...
Jak...
Tvoje láska mi ukazuje, jak...
Jak klečet.
Klečet.
Jo!
Zrod kapely se spojuje s náboženským, křesťanským vlivem.
To mi přijde nezvyklé.
Když to porovnáme s americkými rokenrolovými kapelami,
kde mladí kouří trávu v garáži a chtějí poznávat holky.
K tomu se dostaneme.
Je to kvůli Irsku?
Nakreslím ti mapu.
Dobře, takže...
Dej mi chvilku, než načrtnu Irsko.
Tak jo, to by šlo.
Žijeme na malinkém ostrově v Severním moři,
který týrá občasné špatné počasí a problémoví sousedi.
A v Severním Irsku...
Sever – Irsko Anglie
...je víc severních protestantů než katolíků.
Proč se ustanovila hranice?
Kvůli válce za nezávislost.
Koho mám v tom sporu nenávidět? Chci někoho nenávidět.
Jsem součástí rozkolu.
Chci nenávidět... Mám nenávidět Brity?
- Ne. - Dobře.
Nenávidím toho, koho ty.
Takže hlavní rozdíl je náboženství?
Jo.
VSTUPUJETE DO FREE DERRY
Když jsme byli děti, konflikt právě probíhal.
Britští vojáci měli rozehnat protest a zabili 13 katolíků.
Když jsme kapelu zakládali, byl ten konflikt úplně všude.
ODJEĎTE, VOJÁCI
Hledali jsme způsob, jak vyjádřit víru, která by ale nebyla očividně náboženská.
A na konci 70. let bylo v Irsku hnutí,
kterému se říkalo Charismatická obnova.
Poznali jsme věřící lidi.
Neměli žádný majetek.
Žili velmi disciplinovaně.
Přišli nám trochu jako pankáči.
A oni nás přijímali takové, jací jsme byli.
Časem se z nich ale stala konvenčnější církev.
A tehdy za námi přišli jejich vůdci a řekli:
„Měli byste se plně věnovat Bohu, ne rokenrolu.“
Museli jsme se hudby vzdát,
protože jim rokenrol připadal hloupý.
Správně jsme měli napravit zničený svět.
A Edge zažíval...
Jo, dost trpěl.
Takže jste možnost, že kapela zanikne, brali vážně.
Jo.
Pokud jsme měli být užiteční, v hudbě...
Jak by to vypadalo?
Pár týdnů jsem se snažil přijít na to, co mi přijde správné.
Pořád nás to sžíralo
a odpověď pak přišla v podobě písně,
kterou začal psát Edge.
Jednoho dne jsem ze sebe prostě vychrlil vztek.
Frustrovalo mě, že nemůžu psát, že nevím, jestli mám být v rokenrolové kapele.
Co přinese budoucnost.
Kolik ti v té době bylo?
Tak 21.
Nemůžu uvěřit dnešním zprávám.
Nemůžu zavřít oči a nechat to zmizet.
Byla to alchymie.
A já to sledoval. Stojím vedle toho.
Viděl jsem, jak se vnitřní vztek přetvořil na vnější.
Jak dlouho? Jak dlouho musíme tuhle píseň zpívat?
Jak dlouho?
Dnes můžeme být jako jeden.
Dnes...
A řekl jsem si: „Ty jo! Proto jsem v kapele.“
- Jo. - „Proto s ním jsem.“
- A ta píseň „Sunday Bloody Sunday“... - Jo.
...byla způsob, jak cítit, že naše hudba může znamenat i něco víc.
Na RTÉ vysílali U2 z Red Rocks.
Jo.
Od začátku bylo poznat, že chtěli dobýt celý svět.
Vzdej to!
Chlap v USA zpívá o katolících a protestantech na severu Irska.
U2 mluvilo za nás všechny před miliony Američanů.
A my to viděli v televizi a byli jsme u vytržení.
Zpívejte: „Už ne!“
- Už ne! - Už ne!
Už ne! Otři si slzy.
Otři si slzy.
- Otři si krví podlité oči. - Neděle, krvavá neděle.
Otři si slzy.
- Stalo se to hymnou... - Jo.
...hymnou zoufalství, tužby...
Neděle, krvavá neděle.
Jen to, že tuhle dost bezútěšnou myšlenku vyjádřili,
dodalo lidem spoustu odvahy a útěchy.
Mám toho plný zuby.
Teď máme v Irsku mír.
Nevím, kdy se to nakonec stane,
ale doufám, že hranice bude zrušena ještě za mého života,
protože je absurdní mít hranici na takhle malém ostrově.
A snad k sobě sever a jih budou chovat víc úcty.
To by bylo hezké.
Než se z toho stalo kino, byla tahle místnost součástí nemocnice Rotunda.
Narodil jsem se tu. Opravdu.
Brendan Behan řekl:
„Kdo se nenarodil v Rotundě, není řádný Dubliňan.“
To je ono.
Další píseň je tou první, kterou jsme napsali o Dublinu.
V 70. letech byl Dublin úplně jiný než dnes.
I země byla jiná.
Velmi špatná. Proto jsme tu píseň nazvali „Bad“.
Jestli se budu kroutit a odvrátím se,
jestli se zase roztrhnu vedví.
Kdybych mohl, víš, že bych to udělal.
Kdybych mohl,
nechal bych to plavat.
Vzdal bych se.
Tohle je píseň o vzdávání.
Mohlo by se tohle stát někde jinde než v Dublinu?
Nejen proto, že jste znali jeden druhého, ale Dublin.
Byli jsem u toho, když se Irsko modernizovalo.
MÍR SPRAVEDLNOST
...hodit tohle mrtvé záchranné lano do větru.
REFERENDUM O SEVERNÍM IRSKU
Země se snažila najít svou identitu. Kdo jsme?
Věříme tomu mýtu, kterým nás krmí?
Nebo se staneme něčím výjimečnějším?
Do světla.
A přesně to měli všichni čtyři členové U2 společné s Irskem.
Můžeš mít vše,
jen když se všeho vzdáš.
Můžeš mít vše,
jen když se všeho vzdáš.
Vzdej se toho,
ať nezmizíš i ty.
Vzdej se toho,
ať nezmizíš i ty.
Jsem zcela bdělý.
Zcela bdělý.
Nespím.
Ne.
Nespím.
Ne.
Že jsem měl pravdu, přátelé? Je to úžasný večer.
Mimochodem, víte, kdo dnes vystupuje na stadionu Croke Park?
Adam a Larry.
Jo. Prý jsou skvělí.
- To je dobře. - Určitě ano.
Zeptám se tě na něco ohledně skládání.
Když píšeš píseň a skončíš s...
Kdo tě k tomu inspiroval?
Je to moc hezké, ale kdo ti řekne: „Fajn, udělej tohle.“
Rádi pokládáme zásadní otázky, takže se ptáme „kdo?“, tedy „hú“.
Pak přijde i „proč“.
- Takže pak uslyšíme „why“, tedy „proč“? - Jo.
A pak přijde „when“, „kdy“.
To nás toho čeká ještě hodně, co?
Když nás zajímá, proč U2 vzniklo, musíme zůstat u „proč“.
A kapela to asi vnímá stejně.
Chtěli lidi pobavit, ale nejenom to.
Chtěli udělat něco velkého.
Něco, co lidi ovlivní duchovně.
A to je důvod „proč“.
Jako kapela jsme se učili na živém jevišti.
Na něm jsme se naučili, jak dělat, co děláme.
A když jsem psal hudbu k „Where the Streets Have No Name“,
snažil jsem se přemýšlet o tom,
co bych chtěl poslouchat, kdybych byl v publiku?
Co by mě ohromilo?
Zahraj to prosím znovu, protože tohle už nikdy nezažiju.
„Where the Streets Have No Name“ je neobvyklá píseň.
Text je hodně vágní.
Ale je v něm veliká myšlenka.
Myšlenka, která naznačuje,
že existuje mimořádné místo, kam se můžeme vydat spolu.
Chceš tam jít?
Chci utíkat,
chci se skrýt.
Chci strhnout zdi, co mě drží uvnitř.
Chci natáhnout ruku a dotknout se plamene,
kde ulice nemají jméno.
Naše kapela má skvělou chemii.
Kde ulice nemají jméno.
Chemická reakce mezi publikem a námi.
Právě to z dobré kapely dělá skvělou.
Pořád stavíme a pálíme lásku.
Pálíme lásku.
A až tam půjdu,
půjdu tam s tebou.
Víc udělat nemůžu.
Vysvětli mi spojení mezi „Where the Streets Have No Name“
a Super Bowlem XXXVI, půl roku po útoku 11. září.
Vzpomínám si, že jsem moc nechápal koncept Ameriky,
co ten útok znamenal pro mě a co mohl znamenat ve světě.
A že je to křehký moment.
11. září 2001
Chtěl jsem lidi podnítit,
mít místo normálního představení
pomník s pohyblivým seznamem jmen.
Let American Airlines 11
Poločas Super Bowlu je velká podívaná.
Ale největší podívaná jsou emoce.
Pochopil jsem
spojení duchovnosti a náboženství.
Cítíš to a není to... Nepraští tě to do nosu.
Ale je to zřetelné.
Víc udělat nemůžeme.
Pro mě taky. Chci to cítit.
Je to moje droga.
Pocit, že já nepíšu píseň, ale že píseň zpívá mě.
Zní to pseudoumělecky, ale není to...
Cítíš, jak to tebou prochází.
Brian Eno nám řekl:
„Neměli byste se snažit být cool.
To by totiž nebylo cool.
- Buďte sami sebou.“ - Jo.
Když se teď ohlížím, dochází mi, že to je podstata U2.
Extatická hudba.
Když jsi ve studiu,
musíš mít odvahu seskočit z budovy a věřit, že umíš létat.
Srdce kvete,
proráží kamennou zem.
Ale v tomhle městě
nemáš ani kde složit hlavu.
Máš smůlu...
a už ti na tom ani nesejde.
Je zácpa,
stojíš na místě.
Myslels, žes našel kamaráda,
co tě odsud dostane,
někoho, komu můžeš podat pomocnou ruku
výměnou za přízeň.
Je krásný den.
Přijde ti, že nebe padá. Je krásný den.
Jo.
Jsi na cestě...
ale nemáš cíl.
Jsi v bahně,
v bludišti její představivosti.
Miluješ tohle město...
i když to nezní možně.
Celé jsi ho prošel
a ono celé prošlo tebe.
- Je krásný den. - Den.
Nenech si ho ujít.
- Je krásný den. - Den.
Jo.
Dotkni se mě.
Vezmi mě na to druhé místo.
Nauč mě milovat.
Vím, že nejsem beznadějný případ.
To mi přijde zajímavé. Kdy začali být přidrzlí?
Protože to podle mě U2 zachránilo.
Věděli, jak být rockové hvězdy,
a do toho, co dělali, vstoupil humor.
To proto, že byli poutníci.
Chlapi, co šli do USA s křesťanským smýšlením,
a najednou z nich byly rockové hvězdy.
Najednou přehodili výhybku a ono to vážně fungovalo.
Vidíš toho ptáčka s ratolestí v zobáčku?
Po potopě vyšly na povrch všechny barvy.
Den.
- Byl to krásný den. - Den.
Nenech si ho ujít.
- Krásný den. - Den.
Jo.
Dotkni se mě.
Vezmi mě na to druhé místo.
Pomoz mi.
Vím, že nejsem beznadějný případ.
To, co nemáš, teď nepotřebuješ.
To, co nevíš, dokážeš vycítit.
To, co nemáš, teď nepotřebuješ.
Teď to nepotřebuješ.
Jaké to asi je, být pták?
Doplníte mi mezery? Irsko je mladá země.
Osaměle letí nad mořem.
A jako dítě jsem o Irsku věděl, že je ovládáno nábožensky.
A to se pak rychle změnilo.
Jak k tomu došlo?
Svět, do kterého U2 vcházeli,
byla společnost, která bývala vcelku liberalizující,
ale začalo se to vracet.
Rozmyslela si to. „Vážně se chceme měnit?
Vážně chceme být modernější?“
A do toho kapela vstoupila.
A myslím, že vytvořili zásadní most...
mezi konzervativní společností a tím, čím je teď,
velmi otevřenou a tolerantní společností.
Pane jo. To jsou pravé diamanty?
No teda.
Dave.
Nesmíš je vynést z budovy.
Převlékání za ženu vydělává v téhle kultuře dost peněz.
DRAG QUEEN A AKTIVISTKA
- Jsi v Irsku poprvé? - Ano.
Musíš se víc odvázat, Dave.
To platí pro skoro každý aspekt mého života.
Stejně jako u spousty věcí mluvím z pozice nevědomosti.
Jsem otevřená kniha.
- Ptej se, na co chceš. - Fajn.
- Mě nezaskočíš. - To je dobře.
Můžeme říct, že Irsko patřilo k zemím, které nejvíc potlačovaly homosexualitu,
a nyní je z něj téměř úplný opak?
Ano.
Vyrostla jsem v zemi, jež zcela potlačovala jakékoli známky sexuality.
Dublin byl v 80. letech šedé, agresivně normální místo,
jestli mě chápeš.
O homosexualitě tu nikdo ani neslyšel.
Když jsem byla v 80. letech na střední škole,
alba U2... tě odhalily.
Uměla ses s nimi ztotožnit?
Právě že ne.
Nespravedlivě jsem U2 nenáviděla, protože jsem je tehdy měla
za zásadní součást téhle heterosexuální rockové kultury,
která jako by mě zcela odmítala.
Tak jsem odjela.
Jela jsem do Japonska, kde jsem žila a pracovala a dělala tohle.
A když jsem tam žila, přijeli tam U2 a vystupovali.
A já začala chápat,
že tohle U2 není to, které jsem nespravedlivě nenáviděla.
To, co jsem viděla na jevišti v Tokiu, bylo otevřené.
Bylo to sexy a zábavné.
Jsi drahokam...
Možná to přeháním, ale byli součástí důvodu, proč jsem se nakonec
- do Irska vrátila. - No teda.
Tři sta šedesát pět stupňů
spaluje dům.
Viděl jsem video, kde jsi na jevišti s Bonem a kapelou.
Jo.
Láska.
Krátce po referendu o stejnopohlavních sňatcích.
ANO! VYHRÁLI JSME!
Irsko se stalo první zemí na světě,
která v referendu schválila stejnopohlavní sňatky.
Mám otázku.
Bono ti dal mikrofon. Pamatuješ si, cos řekla?
Vlastně ne.
Chceš svým lidem něco říct?
Tohle je asi nejvíc cis publikum, před kterým jsem kdy hrála.
To bych si musela ověřit.
To zní jako práce a tu já moc nemusím.
Ráda bych vám za lidi jako já poděkovala z celého srdce.
Opravdu si toho ceníme.
Vezměme se.
Jo, po létech jsem našla cestu zpátky,
ale ne proto, že bych se změnila.
Pořád jsem stejně blbá.
Ale tahle země se změnila k nepoznání.
U2 Irsku pomohlo stát na vlastních nohou.
Takže máme něco vlastního.
Cenila jsem si toho tehdy a cením si toho teď.
To je dobře. Chceš se ty na něco zeptat mě?
Vždycky jsi byl módní ikona, že, Dave?
Teď vypadáš fakt hustě.
Hustě... Kolik ti teď je?
- Pětasedmdesát. - Pětasedmdesát.
Hustej pětasedmdesátník.
- Hustej... - Co mám dělat s bolestí na hrudi?
Jestli tě bude bolet na hrudi a umřeš tu, pěkně na tom vydělám.
Venku bude modrá destička: „Dave Letterman“...
„Tady zemřel.“
Jo.
Na světě je několik divadel, kde jsem zdechnul.
- Jo. - Ale zemřít tady by byla čest.
Za to děkuju.
Moc děkuju.
Tvé dílo představuje těžkou volbu.
Jsi rozpolcený a možná čelíš ultimátu.
Kudy se vydáš?
Tudy, nebo tudy?
Dej nám svou píseň,
svou píseň,
svou píseň.
A myslím, žes dokonce spekuloval, že to napětí
je pro tebe kreativně užitečné.
Přesně tak.
Kdyby sis promluvil s Keithem Richardsem... Vždy skvěle rozuměl dualitě.
Říkával: „Dualita. To je Mona Lisa. Její výraz.“
Je smutná? Šťastná?
Odhalena.
Dualita je píseň plná slz, na kterou ale tančím.
To je pro U2 typické.
Jsi přímo ve středu.
Když mi došlo,
že nemusím vyřešit každý protiklad, můj život umělce se otevřel.
Střed protikladu je vlastně to pravé ořechové.
Zlepšuje se to?
Cítíš se stále stejně?
Bude to teď snazší?
Máš to komu vyčítat.
Mluvíš o jedné lásce.
O jednom životě.
Ale je to jedna potřeba v noci.
Jedna láska.
Zažili jsme ji spolu.
Opustí tě, zlato,
když o ni nebudeš pečovat.
Zklamal jsem tě?
Zůstala ti po mně pachuť v ústech?
Chováš se, jako bys nezažila lásku,
a chceš, abych ji neměl ani já.
Dneska je moc pozdě,
abych vytáhl špínu na světlo.
Jsme jeden, ale nejsme stejní.
Navzájem se podporujeme.
Podporujeme se.
Jedna.
Přišla jsi prosit o odpuštění?
Přišla jsi vzkřísit mrtvé?
Přišla sis hrát na Ježíše
pro malomocné ve tvé posteli?
Žádal jsem příliš?
Víc než hodně.
Ty mi nedáváš nic
a já teď nic jiného nemám.
Jsme jeden, ale nejsme stejní.
Jo, ubližujeme si.
A pak to děláme zase znovu.
Tvrdíš, že láska je chrám.
Láska je zákon.
Láska je chrám.
Láska je zákon.
Chceš, abych vešel,
a pak mě nutíš se plazit.
Nemůžu se dál držet toho,
co mi dáváš,
protože umíš dávat jen bolest.
Jedna láska.
Jedna krev.
Jeden život.
Udělej, co musíš.
Jeden život.
Spolu.
Sestro.
Bratře.
Irsko je staré zhruba sto let a kapela padesát.
Co je méně pravděpodobné:
že je Irsku stovka a je na tom skvěle, nebo že je kapele padesát?
Na to bych odpověděl,
že to, že jsme jako kapela takhle dlouho pořád spolu, je pozoruhodnější.
Společně jsme dospěli
a díky kapele jsme se naučili, jak patřit na tenhle svět.
Takže jsme do určité míry
trochu postižení tím, že jsme v U2 takhle dlouho.
Nevím, zda bych zvládl pracovat s kamarády v kreativní oblasti,
i kdyby jen chvíli.
V minulosti nastalo hodně chvil,
kdy jsme trochu moc pokoušeli štěstí.
Přátelství je zásadní součástí toho, kým jsme.
Ale o to člověk může časem přijít. Musíme na něm pracovat.
Ztrapňuješ kapelu?
Ano.
Můj aktivismus, jak by kapela řekla,
není moc in.
Když jsi v rokenrolové kapele,
nechceš být na fotce s lidmi,
kteří by mohli představovat opak hodnot, jichž si vážíš.
A to jsem jim udělal.
A řeknu, že je to nevídané hned na několika úrovních, protože...
REPUBLIKÁNSKÝ SENÁTOR
...je to špatné pro moji i jejich image.
Když jsem pracoval s Jessem Helmsem, a odvedli jsme spolu skvělou práci...
Helms chce 500 milionů dolarů na boj proti HVI
...Edge řekl: „Prosím, ne že přivedeš Jesseho Helmse,
který osobně zrušil nadaci pro umění...
Ne že ho přivedeš na vystoupení U2.“
A já ho přivedl na vystoupení U2.
- Bylo to pro nás velmi těžké. - Jo.
Vytvořilo to velké napětí.
Já bych to asi neudělal. Nejspíš bych to neudělal.
Jo, tohle je ošemetné.
Měním to, co vytváříme jako kapela,
na měnu, kterou v těchto oblastech utrácím.
A oni mě většinou podporují.
Ale vím, že zkouším jejich trpělivost.
A přijde ti, že čím jste starší, tím je váš vztah silnější?
Jo. Asi bereme na vědomí výstřednosti ostatních
a nejsou... Neohrožují nás.
A taky nesoupeříme.
To je asi součástí toho, jak si projevujeme úctu.
Jo.
Máme neobvyklý vztah.
Jak divákům často vysvětluju, Edge pochází z budoucnosti.
Často se ho ptám, jaká je.
Pokaždé mi odpoví: „Lepší.“
- Ahoj. - Je to digitální.
Nejsem to doopravdy já. Je to video.
- Jsem zmatený. To nejsi ty. - Ne.
- Není to člověk? - Ne.
Je to ztvárnění mě jako avatara.
...moje virtuální já. Replika. Představte si, že bychom mohli...
Prostě... Prostě mi slib, že to budeš používat pro dobro, ne pro zlo.
Nelíbí se mi...
Nelíbí se mi na tobě...
Na Edgeovi se mi nelíbí, že mě nepotřebuje.
Mohl by tohle všechno,
psaní, zpívání, vystupování, hraní, produkování, dělat sám.
Ale nedělá to sám.
To totiž není taková sranda.
Na tomhle světě se ničeho nebojím.
Nemůžeš mi předhodit nic,
co bych ještě neslyšel.
Jen se snažím najít dobrou melodii,
píseň, co bych mohl zpívat
ve vlastní společnosti.
Nejlepší přátelé jsou ti, se kterými máte nejlepší hádky.
A já mám nejlepší možnou hádku tady.
Chceš se narovnat,
nést vlastní váhu,
ty slzy nikam nezmizí, zlato.
Svěřil bych Edgeovi vlastní život.
Vlastně se už stalo.
Jo. Dobrá volba.
„Stuck in a Moment.“
Jo.
Musíš se dát do kupy,
uvízl jsi v okamžiku
a nemůžeš se z něj dostat.
Neříkej, že to časem bude lepší.
Teď jsi uvízl v okamžiku
a nemůžeš z něj ven.
A jestli se noc protáhne
a den nevydrží
a ty zaváháš, kam dál
po té kamenné cestě.
- A jestli noc přetáhne... - A jestli noc přetáhne...
- A jestli den nevydrží... - A jestli dny nevydrží...
A ty zaváháš, kam dál
po té kamenné cestě.
Je to jen okamžik.
I tohle přejde.
Ty jo. Tohle... Tohle je typické Irsko, co?
Jak se to tady jmenuje? Forty Foot?
- Jo. - Forty Foot.
Povězte nám, proč tu jste? A pak taky proč?
Přišla jsem si zaplavat.
- Prohrála jste sázku? - Ne.
Tak povídejte.
Každé ráno se tu scházíme s několika plavci.
- Po celý rok? - Ano.
- Léto, jaro, zima, podzim? - Jo.
Dobrý den, jak se vede?
Výborně.
- Ten chlap má čepici jako Santa. - Plave tu každý den.
- Řekneme, že to jsem já. - Dobře.
Tamhle jsem. To je Dave.
Takže mám plavat s Davem a předstírat, že jste to vy?
Ano, prosím. Klepu se zimou.
Půjdete do vody?
Ne. Ten zvuk zvládnu dělat i bez toho.
Nejsou to chaluhy?
Panebože!
Jako by ztroskotala loď, ale my přesto našli přeživší.
- Jaké to bylo? - Vlastně moc fajn.
- Užila jste si to? - Byla to paráda.
- Jste ráda, že jste naživu? - Jo.
Z moře vylezete jako úplně jiný člověk.
- To rád slyším. - Je to skvělá změna. Zkuste to.
Jo, počkám na hotel a vyzkouším to v bazénu.
Ano.
Tradičně to dělávali jen muži.
KOUPALIŠTĚ PRO PÁNY
Do roku 1974. Pak sem mohly i ženy.
Byl jsem tu, když se sem ženy vrhly,
skočily do vody a plavaly v ní nahé.
Je tu moc pěkná atmosféra.
Sem se chodí plavat s úsměvem na tváři.
A jestli vás něco trápí...
- Všechny starosti zmizí. - Už chápu, proč se usmíváte.
- Ztuhla vám takhle tvář mrazem. - Nejspíš jo.
Zkusím, jakou má voda teplotu.
Nechoďte moc blízko.
- Nechoďte tak blízko. - Tady se zastavím.
Říkal jsem, ať mě nenecháte jít tak blízko.
Už musím jít. Mám promočené boty.
Chceme přivítat Foortyfooťáka.
- Byl ve Forty Foot... - Ano.
- ...a nechal na sebe v zálivu nacákat. - Děkuju.
Bylo to ve zprávách, svlékl jsem se a šel do vody na 45 minut.
Za poslední rok jsi z Dublinu viděl víc než...
- Byl jsem... - Než my za poslední rok.
Byl to dar.
Někam jsme jeli a nastoupili do vlaku
a strávili dvě hodiny s Glenem.
Vida.
To znamená, že... Souboj vousů. Mezi Glenem Hansardem a tebou.
Má krásné vousy, ale já...
Jestli se někdy dostanete až k němu,
jeho modré oči vás zhypnotizují.
Panebože, dámy a pánové.
Báseň od Moyi Cannon
vypráví o tom, jak vzít písně
a co se s písněmi děje a kam putují a kam putuje hudba.
Jmenuje se „Carrying the Songs“.
Ti, kdo toho sami moc neměli,
odnesli písně...
Hluboký rytmus... ****.
Každá moje báseň končí na „****“.
- Dobře. Asi to dám. - Tak jo.
Ještě jednou.
Ti, kdo toho sami moc neměli, odnesli písně
do Babylonu, k Mississippi.
Někteří z těch posledních neměli vůbec nic,
nepatřilo jim ani vlastní tělo,
přesto jim o tři staletí později zůstal hluboký rytmus z Afriky
uložen v srdci, v kostech.
Nesou písně světa.
Pro ty, kdo odešli z mé země,
holky z Downingsu a z Rosses,
které následovaly rybářské lodě na sever k Shetlandu,
co cestou z moře vyrvaly stříbro,
nebo pro kluky z Horn Headu a Ranafastu,
kteří se plavili na lodi z Derry a spali v chýších,
byly písně měnou duše,
ryzí kov srdcí,
co se dal vyměnit za jiné zlato,
jiné písně, které se nesly pravdivě a jasně,
když se snášely na smrková prkna své doby.
Takže tahle představa... že si neseme písně...
- Jo. - ...i když nic jiného nemáme.
TRADIČNÍ IRSKÁ HOSPODA
Dějiny píšou vítězové.
Jo.
A ti, co trpěli, psali písně.
Proto máme v Irsku hodně písní.
Někdy se ráno vzbudím...
a u postele je zrzka.
- Kdys přestal pít? - Ve 34 letech.
„Ve 34 letech.“ Snad ti to vydrží.
- Chceš vidět chůzi? - Jo.
Dívej.
Tohle je dublinská chůze. Připraven?
Jo, jasně.
- Dobrý. - Dublin.
- Takhle? - Jo. To je ono.
- Jsme tu? - To je ono.
Už dlouho jsem tu nebyl.
Dobrý den.
Dobrý večer.
Dobrej. Jak se vede?
Jak se jmenujete? Oliver. Jsem Dave.
Jo.
Fakt krása.
Glene!
- Nazdar. - Rád tě vidím.
Prý se ti líbí moje oči.
Tak jo.
To bylo skvělé. Děkuju.
Měla by to být národní hymna, co?
Řekni, že chceš
diamant na zlatém prstenu,
aby tvůj příběh zůstal neodvyprávěný,
aby tvá láska nevychladla.
Všechny sliby, co porušíme
od kolíbky ke hrobu.
Chci jen tebe.
Ty jo. To bylo parádní.
MARSHOVA KNIHOVNA
Říkal jsi, že nahráváš hudební fráze...
- Jo. - ...na mobil.
Klidně mě uprostřed noci vzbudí nápad.
Musím vylézt z postele a najít mobil a kytaru.
Když se ráno na mobil podívám, mám 6 000 hlasových poznámek.
Chlapi, jste jako kouzelníci. Jinak nevím, jak to zvládáte.
Máme kouzlo i pro tebe.
Chtěli jsme ti napsat znělku, „Fortyfooťák“.
A to kdy?
- To je jen návrh. - Tohle je dnes ve tři ráno.
- Ve tři ráno. - Vážně?
Takže je tahle věcička, co pro mě děláte, úplně nová?
Jo.
- To je šílený. - Zkusím to znovu.
- Chceš to zkusit? - Dobře.
- Řekni, kdy mám začít. - Napsali jste i text.
Jo.
Raz, dva, tři, čtyři.
Zamilovali jsme si tohohle Fortyfooťáka,
pořád se snaží ze všech sil.
Skoro jsme o něj přišli na Sandymount Strandu.
Ale on se chtěl nechat smést.
Jen se klidně nervózně směj,
takhle nahlédneme pod povrch.
Zkus se přidat.
Není zase tak zajímavý,
není zase tak děsivý.
Rychlý jako blesk.
Tenhle Fortyfooťák...
tenhle Fortyfooťák.
Jo.
No ty jo.
Cestuje...
- Ty jo. - Nelíbí se ti to.
- Dobře. - Ty jo.
To „snaží se ze všech sil“ je naprostá pravda.
A musím si to neustále připomínat.
V životě se mi přihodila spousta hezkých věcí.
Tahle je asi ta nejhezčí.
Jako by si lidé mohli zavolat a objednat vlastní píseň od U2.
No to nevím.
Takhle inspirace nefunguje.
- Inspirovals nás. - Tohle je fakt něco.
Kdy to vydáme?
- Vydáme? Tak bacha. - Jo.
To bacha, Lettermane.
„Nejlepší písně nejsou uzavřené...
ale hledají závěr.“
Jak dlouho? Jak dlouho musíme tuhle píseň zpívat?
Jak dlouho?
Protože dnes
můžeme být jako jeden.
Dnes.
Rychleji.
Otři si slzy z očí.
Nové vydání má nový text.
Přesně tak.
Jsem rád, že jsme po těch letech „Sunday Bloody Sunday“ dokončili.
Že jsme se vrátili do Derry a dali to do přítomného času.
Takhle bych to tehdy napsat nedokázal.
Tady na místě činu.
Začátek fikce,
fakta nevyjdou najevo.
Proč tolik matek pláče?
Je teď náboženství nepřítelem Ducha svatého?
Skutečná bitva ještě nezačala.
Kde je Ježíšovo vítězství?
Děkuju.
Teď mě zajímá jen odpověď na otázku: „Jak se píše píseň?“
A tu ještě nemám.
Nechci do toho moc zabrušovat, ale základem melodie jsou akordy.
Takže než se dostaneme k melodii,
musíme najít správné akordy.
V tomhle s Edgem nesouhlasím.
Vždyť jsi vzpomeň, cos udělal s „One“.
Změnil jsi akordy.
Má stejnou melodii i slova.
- Prostě jsi to udělal. - Ne.
Změnil jsem tóninu, ale akordy ne.
Dařilo se nám. Skoro jsme to dotáhli k 50
- a rozpadli se v Marshově knihovně. - Rozpadáte se.
Ano, ale to, že to pořád děláte
a že vás to nenudí
a jste pořád...
Přemýšlel jsem o tom, že bych z U2 odešel.
- Všichni přemýšleli o odchodu. - Ne.
- Jo, my... - Ne.
Všichni jsme o tom přemýšleli a je to...
Přemýšleli jste, ale neodešli.
Ale je správné se ptát,
jestli bychom se toho měli bát
a co si to na všech čtyřech členech U2 vybírá za daň.
A já chci pokračovat,
protože v mém hlase a zpěvu něco vře.
A chci psát písně, které ještě nemáme.
Ženeme se za přeludem písně, kterou jsme ještě nestvořili.
TECHNIK
- Chceš slyšet další píseň? - Ano.
Miluju Bona
Zkusíme „Breaking Wave“. Tam se zpěv nikdy zcela nepodaří.
Zkusíme něco úplně jiného.
Na téhle děláme už deset let.
Každá vlna, co se láme na břehu,
říká té další, že přijde ještě jedna.
A každý gambler ví, že ve skutečnosti
přišel prohrát.
V létě jsem byl nebojácný,
teď mluvím do záznamníku.
Každý list ve větru.
Nech ho být.
Jestli půjdeš...
Jestli si oba půjdeme po svých,
jsme vážně...
Jsme proti přílivu vážně tak bezmocní?
Zlato, každý pes v ulicích
ví, že milujeme porážku.
Jsme připraveni se bezhlavě zamilovat
a přestat se honit za každou vlnou, co se láme?
Na začátku bylo psaní písní jako črtání.
Někdy začneš píseň
a dokončíš ji až o 20 let později.
Ale pak ti dojde, že ta píseň čekala na svou chvíli.
Jo.
Moře ví, kdy přestat. Utopit se není hřích.
Víš, kde je moje srdce, tam, kde bylo vždy to tvé.
Zažili jsme lepší začátky, zastavíme se, kde začneme.
Kde začneme.
Jestli si oba...
půjdeme po svých,
jsme vážně...
Jsme proti tomu vážně tak bezmocní?
Zlato, každý pes v ulicích
ví, že milujeme porážku.
Jsme připraveni se bezhlavě zamilovat
a přestat se honit za každou vlnou, co se láme?
Za každou vlnou, co se láme.
Připadám si jako jiný člověk. Musím si lehnout.
- Omlouvám se. - Já taky.
Vážně?
Za každou vlnou, co se láme.
Myslím, že Dublin nám všem dal
skutečné spojení s obyčejným životem.
Máme stejné kamarády jako v pubertě.
Všichni členové kapely
byli tím, že žili tady, chráněni před nejhoršími excesy
rokenrolové slávy.
- Což je škoda. - Jo...
Dva, tři, čtyři.
Jako by z místnosti zmizel všechen kouř.
Ani jsi nechtěla srdce, cos zlomila.
Můžeš si ho nechat.
Potřebuješ ho.
Konečně jsem našel své pravé jméno.
Až mě uvidíš příště, nebudu to já.
Ne, nebudu syn svého otce.
Jsem víc, než tušíš.
Jsem víc, než co tu vidíš.
Jsem víc, než čím mě necháš být.
Jsem víc, než kdy zjistíš.
Tělo v duši.
Nevidíš mě, ale uvidíš.
Nejsem neviditelný.
Nesním, ne takhle.
Ani na tebe tolik nemyslím.
Pokud vůbec myslím
na ty dny plné mrazu,
na tvé ledové způsoby.
Tvůj obličej roztaje jako sníh.
Jsem víc, než tušíš.
Jsem víš, než tu vidíš.
Jsem víc, než čím mě necháš být.
Jsem víc, než tušíš.
Tělo v duši.
Nevidíš mě, ale uvidíš.
Nejsem neviditelný.
Něco zkusíme.
Budeme zpívat. „Nejsou žádní oni, jsme jen my.“
Abyste toho mohli být součástí.
Nejsou žádní oni.
Jsme jen my.
Nejsou žádní oni.
Jsme jen my.
Trochu výš.
Nejsou žádní oni.
Jsme jen my.
Nejsou žádní oni.
Jsme jen my.
Nejsou žádní oni.
Moc děkuju.
Jsem na sračky.
Chci něco říct.
Chci vám všem tady poděkovat.
Nikdy jsem nic takového nezažil.
A chci poděkovat i Irsku.
Panebože, tohle mi tolik dalo.
Glene, Bůh žehnej tvým vousům.
A děkuji i mým hostitelům, Bonovi a Edgeovi.
Díky za vaši pohostinnost.
Bůh žehnej všem v téhle místnosti.
Děkuju, pane.
Mimochodem, Dave, líbí se mi ten nový look.
Jen abys věděl.
Proč myslíš, že jsem si to koupil?
Chci vypadat jako ty.
Když se teď ohlížím, přijde mi to očividný,
ale skutečný zázrak U2 je,
že vše, co jsme potřebovali, všichni lidé, které jsme potřebovali,
vše bylo celou dobu přímo tady.
Tady jsme začali.
- Je to neuvěřitelný. - Jo.
Narazili jsme na Fortyfooťáka,
obra na našem ostrůvku.
Málem jsme o něj přišli na Sandycove Strandu.
Ale on...
se chtěl nechat smést.
Příšera není v moři.
Příšera sedí vedle mě.
A není děsivá.
Ani nekouše.
Má jazyk jako blesk.
Fortyfooťák.
Někdy se spatříš jen v očích někoho cizího.
Cizí pohled ti pomůže.
Má jen jedno oko, ale hned ho na tebe upře.
Je to milující, pečující kyklop.
O tom není pochyb.
Není zase tak děsivý.
Ani nekouše.
Má jazyk jako blesk.
Fortyfooťák.
Takový úžasný objev.
Nervózně se smějeme.
Není zase tak děsivý.
Ani nekouše.
Má jazyk jako blesk.
Fortyfooťák.
Překlad titulků: Pavlína Tajnerová