Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-101, tagning fyra. -Tack.
Rekrytering är allt.
Jag heter Jose Sanchez och vill rekrytera dig till Abercrombie & Fitch.
Jag söker folk till att arbeta deltid i butik.
Fem, tio, femton timmar i veckan. Vi anställer snygga personer.
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
När jag gick i high school var Abercrombie & Fitch den hetaste kedjan.
Den butiken kollade man alltid igenom när man var i gallerian.
-Det var ett populärkulturellt fenomen. -Det blev en enorm explosion.
Bar man inte Abercrombie var man inte cool.
Jag minns pressen att passa in, "jag önskar att jag hade Abercrombie-grejen".
Jag känner inte så nu, men då ville man se ut som alla andra.
Det var en kille, blond, blåögd och med muskler som utmejslade i granit.
Han hade Abercrombie & Fitch.
-Det man sålde var drömmar. -Drömmar.
Drömmar.
Den perfekta bilden av unga amerikaner.
Jag passerade en Abercrombie och tänkte: "Vad lockar med dem?
Det är så smalt och så vitt."
Studentliv, internatskola, vit anglosaxisk protestant,
överklass, prydligt klädda rika.
Abercrombie-kläder fick mig
att känna mig annorlunda, att livet kunde bli annorlunda.
Folk gillade märket av en anledning.
Nämligen att exkludering är en del av vårt samhälle.
Första gången jag såg Abercrombie & Fitch,
kom en tjej med en kasse med en bild på en halvnaken och sexig vit kille i svartvitt.
Och jag tänkte: "Vad är det där?"
Abercrombie sålde en dröm.
Det var som en ung persons fantasi.
De tjänade enorma summor på att marknadsföra kläder,
men marknadsförde dem utan kläder på.
Ju mer man fotade för dem desto mer bekväm blev man med att vara halvnaken
och att inte bära kläderna man modellade.
När man ser tillbaka på det som vuxen kan det chockera.
Men som tonåring kändes det bara coolt.
Jag sparade ihop till en topp och hade den så ofta jag kunde utan att vara konstig.
Det stod "Abercrombie & Fitch" på ärmen, så det var som en signal:
"Kolla, jag är cool."
På min high school fanns det tjejer som klippte ut killarna från kassarna
och satte upp bilderna i sina skåp.
Jag gillade affischerna, bilderna, och täckte alla mina böcker med dem.
"Abercrombie" passades in på ryggen, och bilder på fram- och baksidan.
Kläderna i sig var inte märkvärdiga, det var etiketten och "Abercrombie" på bröstet
som var nästan som en medalj.
Jag associerade märket med partajande studenter, rugbyspelare,
vita killar som spelade okonventionella sporter som lacrosse.
Det är inte som andra företag som har en kändis:
"Jag ska vara som Brad Pitt en dag". Nej, det är du inte.
Men man kan vara som Abercrombie-killen.
Väldigt oskyldiga småstadsmänniskor.
De som köpte kläderna var de som syntes i kampanjen.
-Varifrån kommer ni? -Pennsylvania, Amish County.
-New York. -719.
-Pittsburgh. -Dallas, Texas.
Connecticut!
Jag läste vid Stanford och rumskompisen första året
hade katalogerna med alla tröjlösa
rugbyspelare och roddare till Abercrombie-snubbar.
Och på sin garderobsdörr gjorde han ett kollage med dem.
Han hade väl klippt ut typ 50 Abercrombie-snubbar och satt upp
på sin garderobsdörr.
Så det var då jag insåg att det var en väldigt vit grej.
Jag växte upp i Washington DC och i sjunde klass
gick jag på Sidwell Friends High School, där Malia och Sasha Obama gick.
Chelsea Clinton gick där, så det var en elitskola i nordvästra Washington DC.
Jag var helt inne på hiphop och R&B, så mina kläder då var FUBU, Mecca
och andra designers som kom i slutet av 80-talet, början av 90-talet.
Men på Sidwell hörde jag talas om Abercrombie & Fitch.
Jag förstod inte vad grejen var med det, men det var det som gällde på Sidwell.
Jag såg unga som helt klart hade mer pengar än jag gå runt i de där kläderna,
och ville helt enkelt ingå i den looken.
Superlåga jeans som visade mage och navel var helt klart inne.
Till och med kändisar hade dem.
Abercrombie & Fitch använde folk innan de var mer än modeller.
Taylor Swift. Jennifer Lawrence.
Channing Tatum. Ashton Kutcher.
-Heidi Klum. -January Jones.
Vi såg alltså reklam som information om vad som var coolt.
Tidningar var en stor grej, för sociala media fanns ju inte än.
MTV, Video Music Awards och programmet House of Style
gav folk utanför storstäderna tillgång till saker de annars inte såg.
En applåd för 98 Degrees på TRL!
Trender som kunde ha börjat på öst- eller västkusten sågs nu på MTV
och i deras kanaler, och modet spreds snabbare över landet.
Likadant i gallerior.
Galleriakulturen var allt. Man shoppade där med familjen.
Man hängde där med vännerna.
Vi hängde i gallerian varje helg.
Mina vänner och jag smög hemifrån och umgicks i gallerian.
Vi hade våra skolväskor och gick i vår skoluniform.
Alla åkte till gallerian för att fördriva tiden.
Så när jag blev 16 var det ju där jag ville jobba.
Tänk dig som en sökmotor man kunde gå omkring i.
Eller en nätkatalog som är en fysisk plats.
Man gick till gallerian för att ta reda på vad man skulle ha på sig.
Klart coolt.
Fler gallerior öppnade och folk drogs till dem.
De var inte bara sociala mötesplatser, de erbjöd alla allt på en och samma plats.
Specialbutiker gjorde att man kunde shoppa väldigt målinriktat.
Man gick till Hot Topic om man var punkig, eller till Pac Sun för en surfarlook.
Eller till Abercrombie & Fitch för en preppig look.
Många märken körde preppigt, men designers som gällde var
Ralph Lauren, Tommy Hilfiger och Nautica.
Ett av de första varumärkena som förenade ungdomskultur och sex appeal
var faktiskt Calvin Klein.
-Vad tusan är det där? -En klänning.
-Enligt vem? -Calvin Klein.
Det är som underkläder!
Det Abercrombie gjorde var att skapa ett mellanläge
mellan sexigheten som Calvin Klein sålde
och Ralph Laurens helylleamerikanska preppighet.
Man vill ha det som den man anser cool har.
Så det blev "om jag bara hade Tommy Hilfiger, så skulle jag bli cool".
Eller GUESS-jeansen. Jösses.
En del sånt var bara för dyrt, men Abercrombie & Fitch var mer överkomligt.
Eftertraktat nog, men inte så dyrt att det blev oåtkomligt.
Den grundläggande tanken är att mode säljer oss tillhörighet,
självförtroende, coolhet, sex appeal. Man kan faktiskt säga
att det absolut sista modet säljer till oss är just klädesplagg.
Minns du första gången du gick till en Abercrombie-butik?
O, ja!
Jag minns att jag kom in och direkt slogs av tanken:
"Herregud, de har buteljerat det här.
De har utkristalliserat precis allt jag hatade med high school
och lagt upp det i en butik."
Man kommer dit och möts av två sexiga killar utanför dörren.
Så om man tar sig förbi dem utan att distraheras eller känna sig lite utsatt…
Jag började jobba där vid jul,
och då hade de tomteluva också. Så tomteluva, ingen tröja, jeans.
En briljant sak som Abercrombie gjorde var att sätta bruna persienner för fönstren
och en stor bild vid entrén.
Så man såg inte vad som fanns i butiken utan att gå in.
Det gjorde ingen annan i galleriorna. A&F tvingade en att kliva in.
Man hade en genomtänkt stil.
Och man märkte att man närmade sig, för man hörde musiken.
Musik på full volym, och föräldrarna hatade det.
Pulserande nattklubbsrytmer. Enorma bilder på barbröstade killar.
Butiken skulle vara en upplevelse, folk skulle komma dit och umgås.
Det ansågs vara en helamerikansk look, och jag ansåg mig vara en helamerikansk tjej.
Så jag gillade looken.
Det är en särskild cologne som bara Abercrombie-butiker hade.
Man drabbas av doften. Man drabbas av Abercrombie-doften.
Den där myskartade, maskulina doften när man gick förbi.
Jag såg faktiskt anställda gå runt och spreja doften på saker.
Jag får lätt migrän, så det var besvärligt för mig.
Jag fick huvudvärk och gick, men tonåringar gillade det nog.
Jag fick en hel del gratis, och doften var…
Deras cologne var alltid bra. Ja.
Min mamma gillade inte butiken,
och jag minns att hon sa: "Men varför handlar du där?"
Personalen var ärligt talat hemsk, vi pratade om det på företaget.
De skulle inte vara artiga mot en, de skulle låtsas att man irriterade dem.
Ursäkta.
Ja?
Nån på MADtv måste ha jobbat på Abercrombie eller känt nån som gjort det,
för de satte kulturen på Abercrombie så perfekt.
Kön är lång till er enda provhytt, kan ni öppna en till?
Nej.
Det var inte överdrivet.
Har du nyckeln?
Nä, mannen.
Jag tror att Dutch har den. Har du nyckeln, Dutch?
De fångar verkligen känslan: "Var är jag? Vad är det här för ett ställe?"
Har du nyckeln, Storm?
Oj, det hade jag. Fel av mig.
Allt i Abercrombie
var uttänkt.
Av Mike.
Butikerna, produkten, alltihop.
Han skulle godkänna allt.
ABERCROMBIE & FITCH FD VD MIKE JEFFRIES
AVBÖJDE ATT KOMMENTERA I FILMEN.
Jag var grossist och rapporterade till Mike.
Vi var i princip alltid tillsammans.
Jag var nog den andre han anställde.
Han hade ett glasklart uppdrag:
Han skulle bygga Abercrombie.
Mike Jeffries var känd för att vara tystlåten i större offentliga sammanhang.
Han var inte den som gav en massa intervjuer i tv eller press,
men som person var han nog väldigt karismatisk.
Michael Jeffries, en väldigt stilig man frön södra Kalifornien.
Vältränad, väldigt intelligent.
Och jag skulle kalla honom sluten. Inte blyg, men sluten.
Han hade ett glasklart uppdrag,
och det var att bygga upp Abercrombie och göra det framgångsrikt.
Vilken var hans främsta drivkraft?
Ja, som för alla andra, ekonomisk vinning.
TIDIGT 1990-TAL
Mike Jeffries kom till Abercrombie
när det fortfarande ingick i Les Wexners handelsimperium i Columbus, Ohio.
Företaget ingick i Limiteds varumärkesfamilj.
Jag var 25 år och gick till alla som hade butikslokaler och sa:
"Jag har en idé till en butik, kan jag hyra en lokal?"
Och alla sa nej.
Jag hade inga pengar, ingen butik - bara en idé.
Leslie H Wexner är ett av USA:s stora säljargenier.
Han är hjärnan bakom många av de galleriakedjor vi har i landet i dag.
Han var faktiskt känd som "galleriornas Merlin".
Les Wexner byggde varumärken på två sätt.
Ett befintligt varumärke kunde pröva ett nytt koncept som redan ingick där,
och köra på om det lyckades, eller så köpte han ett sjunkande varumärke.
Abercrombie hade redan funnits i 100 år.
Det började som ett friluftsmärke med väldigt mycket americana.
EB White beskrev butikens skyltfönster som "den manliga drömmen".
Man vände sig till elitens sport- och fritidsmän.
Efter åren i Vita huset utmärkte han sig som storviltjägare på safari i Afrika.
Man sålde utrustning till Teddy Roosevelt. Och till Ernest Hemingway.
Så gick det sämre.
Les Wexners företag köpte Abercrombie och man försökte förnya varumärket.
Det var ett företag som sålde rakkräm,
böcker, fiskeutrustning och allt möjligt annat
som farbröder som Teddy Roosevelt säkert skulle gilla.
Les köpte företaget och försökte omskapa det, men fick det inte att fungera.
Det var väl då han tog in Mike Jeffries, misslyckad VD för Alcott & Andrews,
ett damvarumärke med fokus på kläder för affärskvinnor.
Han tar in Mike Jeffries och säger "vi försöker igen".
Det var då idén om Abercrombie som vi känner kedjan växte fram.
Vi ville vara det coolaste märket för 18- till 22-åringar.
När Mike kom dit gick han i loafers och khakibyxor,
och det blev till slut den här looken med button-down, jeans och sandaler.
Han skapade en formel som funkade.
Han hittade ett sätt att förena arvet från Abercrombie,
som grundades 1892 och vände sig till rika och privilegierade
och kombinerade det med väldigt sexiga och sexuellt laddade bilder.
Det var menat att vara exklusivt.
Han var stolt över att det var ett exklusivt varumärke
som förmedlade det han ansåg var en känsla av coolhet.
Vi gjorde affischer där vi skrev: "Det här är vad Abercrombie är.
Det här är vad Abercrombie inte är."
Abercrombie-hunden är en golden. Pudeln är inte Abercrombie.
Abercrombie-ungdomen kör en Jeep, de kör inte en sedan.
Modebranschen är ökänd för att inte göra så många marknadsundersökningar.
Målet är inte att ge folk vad de vill ha,
utan att få dem att vilja ha det man erbjuder.
NEW YORKS AKTIEBÖRS
1996 börsnoterade Mike Jeffries Abercrombie.
De ingick inte längre i Les Wexners imperium.
Man låg på topp.
Man hade kvartalsmöten
som var som enorma pepp-möten runt eldgropen
för att diskutera hur mycket pengar vi drog in.
De bara: "Pengar, pengar!"
Alla de tidiga anställda ägde aktier.
Jag var på rätt plats vid rätt tid.
Abercrombie Kids drogs igång.
Och så började Hollister sälja sin Kalifornien-dröm.
Abercrombie & Fitch hade verkligen monopol på livsstilskläder.
Och delvis tack vare det blev Leslie Wexner miljardär.
De byggde ett enormt område som var som ett universitetscampus.
Det var de bland de första att göra,
och tanken var att arbetet var livet och livet var arbetet.
Alla kunde jobba nätterna igenom, för det var som att hänga med vännerna.
Mitt gäng kallade det "13:e året", för det kändes som ännu ett år på high school.
Mike hade middagsbjudningar hemma hos sig, enorma, galna catering-tillställningar.
Det var fest och hångel och efterfest med servisen långt efter att han lagt sig.
David Leino tatuerade sig med Abercrombie.
Alltså, det blev en grej.
Det blev som en sjukdom: "Abercrombie är grejen,
och om du inte lever och andas den behöver du inte komma hit."
Sån var kulturen.
Det var ens liv. Men det var inget dåligt liv.
Man gick ut tre, fyra, fem kvällar i veckan.
Och vi började med två "Irish Car Bombs".
Så började våra utekvällar, det var vad Abercrombie ville.
Vi sågs som en cool grupp.
Min första vecka på Abercrombie & Fitch
sa HR-representanten att man kunde skriva "Abercrombie & Fitch" med hundbajs
på en baseballkeps och sälja den för 40 dollar.
Hon bara: "Där står vi nu, och det är underbart."
Mike Jeffries använde redan från starten sina förmågor
och resurserna Wexner gav honom till att börja marknadsföra.
Bildspråket som byggde företaget finns inte längre, nu går man via Instagram.
Abercrombie skulle väl bli en Only Fans-grej.
FD CHEFREDAKTÖR A&F QUARTERLY
Jag var chefredaktör för A&F Quarterly under hela dess livstid.
Quarterly, The Quarterly, A&F Quarterly, magalog,
den hade många utbytbara namn.
FD BITRÄDANDE REDAKTÖR, A&F QUARTERLY
Det var ett chockerande litet team.
Det var några vita killar från Northeastern som svängde ihop tidningen.
Alla var superunga, jag var 21, 22.
Jag hade verkligen tur som fick rapportera till några av modebranschens största,
fast jag var nyutexaminerad.
Det kändes klart "gör-det-själv", det var den anda Savas och Bruce Weber fostrade.
Jag har alltid tyckt att män, precis som kvinnor,
behöver uppskattning för hur de är och hur de ser ut rent fysiskt.
Gå!
Man kan nog inte överdriva den effekt som Bruce Weber, hans estetik, fick.
Mike satsade ju fullt ut på den.
Abercrombies estetik är Bruce Webers estetik.
De här glädjefyllda gruppbilderna, unga människor,
sex, americana, golden retrievers, ute på landsbygden.
Bruce Weber är nog den bäst betalde fotografen. Han var berömd.
Och han fotade för Calvin Klein, han fotade för alla,
och gjorde en vacker bok som hette Bear Pond.
När jag såg den insåg jag att jag var gay.
Alla bögar jag känner har den, och mitt ex ligger ju där.
Abercrombie och Bruce Weber gjorde en del videomaterial.
Brandon, tagning ett.
Vi ska göra en musikal…
BRUCE WEBERS RÖST
…så du måste dansa. Kan du det?
Inte egentligen, men jag låtsas dansa, och det brukar duga.
Det stod klart för alla som hängde med
att det var många bögar inblandade här.
Och det lysande med varumärket var att det
missades helt av målgruppen straighta college-snubbar.
Efter college flyttade jag till San Francisco och XY Magazine,
en tidning för unga bögar.
Många high school-elever skickade sina bilder till oss
med en essä eller en berättelse om hur det var att komma ut i deras skola.
För i slutet av 1990-talet kunde man fortfarande vara en ung bög i Iowa
och tro att man var den enda.
Fler såna killar började bära Abercrombie, och det modet, den manligheten,
och allt vad det innebar, det kom vid 1990-talets slut.
Många såg de här annonserna och videorna
och tänkte: "Här visas min fantasi upp."
Det Bruce Weber gör är att för gayvärlden återskapa det här klassiska.
Man tar bort skammen från det förflutna,
det här avståndet från sex eller sexskämt eller gayhet.
Det är som ett avstånd.
Bruce Weber var inte först med Bruce Weber-pojkar.
De har rötter i antikens Grekland.
Abercrombie kom till mig och bad mig att skapa muraler till deras butiker.
Homoerotiska men vackra killar som interagerar med varann.
De får en att tänka på det eviga och att allt är för evigt gott.
Tagning ett.
Jag är armhåle-killen.
Abercrombie hittade en nisch att söka nya modeller i.
Mellanvästern, stora och starka snubbar.
Och jag bara: "Ja, absolut, jag kommer från Minnesota och ska bli modell."
Jag hade väl utseendet de sökte.
Jag är från Nebraska.
Jag var kapten för footballaget och brottningslaget, homecoming king och så.
Jag drömde inte om att bli Abercrombie-modell.
Jag var full på en bar och nån dam,
nån tjej som tydligen var talangscout för Abercrombie sa:
"Kan vi ses i butiken i morgon? Du har en bra look."
Vi tog några bilder och tre veckor senare var jag i Brasilien.
Jag hade inte sett havet förut, inte varit utanför Nebraska.
Kamerafolket sa bara "var dig själv,
gör vad du vill, klättra i träd, dyk ut i vattnet."
Och fångade man Bruces blick när man interagerade med vildmarken,
så var det ett bra sätt att bli fotad.
Killar kunde vara i ett träd:
"Hallå, Bruce! Här är ett träd, och jag klättrar i det."
Eller så gjorde man armhävningar på trottoaren.
Det var så mycket testosteron, vältränade snubbar som försökte impa på kvinnor.
Det var verkligen mänsklighetens själva grundnivå.
Tre, fyra gånger om året fick vi Bruce Weber-bilder att sätta upp i vår butik.
Man var spänd på att få se de nya Bruce Weber-bilderna.
Vem skulle väljas att bli Abercrombie & Fitchs representant?
Det finns andra varumärken för alla.
Här är Abercrombie & Fitch.
Jag ville verkligen ut och rekrytera folk så att man kunde skapa en miljö.
-Hur tror du att det går? -Rätt bra.
Alla butiker inriktade sig på ett specifikt college-campus
och försökte rekrytera de snyggaste studenterna.
Var en student populär skulle ju andra vilja kopiera hans klädval.
Tanken var att får vi rätt killar från rätt studentföreningar
att bära kläderna och bli dess företrädare
så kommer andra att vilja kopiera dem.
Det var för-digital influencer-marknadsföring.
Som chef på Abercrombie instruerades man väldigt tidigt om rekrytering.
Man måste rekrytera.
Men inte nog med det, man ska bara rekrytera snygga personer:
"Så här ser snygga personer ut." Vi hade en bok.
Att visa upp A&F-looken är en otroligt viktig del av upplevelsen i stort
av Abercrombie & Fitch-butikerna.
Vår butikspersonal är en inspirationskälla för våra kunder.
En prydligt kammad, attraktiv, naturlig och klassisk frisyr är godtagbar.
Dreadlocks är inte godtagbara för män eller kvinnor.
Guldhalsband är inte godtagbara för män.
Kvinnor kan bära tunna, korta, smäckra silverkedjor.
Varumärkets representanter skall alltid bära passande underkläder.
Naturlig.
Amerikansk.
Klassisk.
A&F-looken.
Inget annat märke gick så långt som Abercrombie gjorde
vad gällde att mikroförvalta looken på allt, från butiken
ända ned till personen som skötte lagret.
Jeffries var extrem, han var i högsta grad en mikroförvaltare.
Tittar man på butikerna, så var de helt fläckfria.
Alltså, Mike studerade minsta detalj.
Mike Jeffries var känd för sina plötsliga butiksbesök.
Han brydde sig om hur butikerna såg ut, och han ville se dem själv.
Många kallade besöken "blitzes".
Säg att han kom en fredag.
Måndag, tisdag, onsdag, torsdag, då körde man kvällarna igenom.
Då måste man se till att allt var skinande rent. Allt torkas av.
Älgskallen ska se ren ut.
Men det allra viktigaste var vilka som jobbade den dagen.
Man hade folk anställda just bara för besöken.
Det sas inte: "Er butik lyckas inte dra in si och så mycket."
Det sas: "Ni måste ha mer snygg personal."
Höjdpunkten, dagen vi alla kände att vi hade lyckats,
det var när LFO släppte "Summer Girls".
-Den där LFO-låten. -"Summer Girls."
Jag gillar tjejer som bär Abercrombie & Fitch
Jag skulle ta dem om jag fick
"Det är skönt", nånting om sommar.
Den kom ut en sommar. "Vi gör visst rätt."
Jag gillar tjejer som bär Abercrombie & Fitch
Jag skulle ta henne om jag fick
Hon är borta sen den där sommaren
Det var nog det coolaste nånsin för Mike Jeffries.
I det ögonblicket insåg han att han hade lyckats.
Ur en rent kreativ synvinkel var han ett galet geni.
Han vet vad han gör och vad han vill och tänker: "Andra får göra vad de vill.
Jag tänker köra på det jag tycker är snyggt och coolt."
Och det gjorde han.
Min första kontakt med Abercrombie var när jag plötsligt fick deras katalog.
Jag vet inte hur det gick till, men jag minns bilder på unga som log och hade kul.
Jag tänkte: "När jag går på college kanske jag hänger med mina polare på ett fält
och hoppar runt och ligger i en hög som de gör i katalogerna. Jag vet inte.
Jag heter Phil Yu, jag kör bloggen "Arga asiatiska mannen".
Och där pratar jag om min asiat-amerikanska identitet.
Jag minns att läsare skickade bilder: "Har du sett det här på Abercrombie?"
Och de hade t-tröjor.
Tröjor med tryck var vårt varumärkes personlighet.
Vi for fram i ljusets hastighet. Och tröjtrycken var dagsländor,
man måste hela tiden producera nya.
Alla dumma slogans och sånt kom vi på själva, vi hade inte copywriters.
Man ville att vi skulle vara vanvördiga och framförallt roliga
och i ton med collegeungar i sena tonåren och 20+.
Ett tema var "Buddha Fest" med en klyschigt fet buddha.
Jag minns en tröja jag gillade:
"West Virginia: Inga livräddare vid den genpoolen."
Jag skrattade då, men inser nu att det är klart kränkande och problematiskt.
Tröja nummer två på bordet var "Taco, hej!",
med en åsna i sombrero som höll i en taco.
Den som alla minns var ju den fiktiva tvätten "Wong Brothers".
Deras slogan var "Gulingar tvättar vitt".
Populärkulturell orientalism.
Det är som om folks bild av asiater kommer från vad man sett i film och tv.
Tjänare, läget, snygging?
Så man kör en kitschig font och så karikatyren
av asiaten med utstående tänder och sneda ögon:
"Gulingar tvättar vitt."
Asiat-amerikaner får ofta höra att man ska hålla sig lugn, "inte ställa till besvär",
särskilt som många av oss är invandrarbarn.
Men…i det ögonblicket tänkte jag: "Det är okej att bli arg för det här."
Jag vet inte varför, men konsumenterna älskade tröjorna, så vi gjorde fler.
Och de var billiga. Man kunde sälja t-tröjor med 85 % påslag.
När sånt här händer föreställer jag mig alltid ett scenario…
Om de bara hade haft en person som sagt: "Det här kanske inte är så bra?"
Jag hade inget med det att göra, men: Två i den gruppen var asiat-amerikaner.
Och det var därför trycket godkändes.
Alltså, när… Nu känns det som om ni släppte en bomb här.
Allvarligt, deltog en asiat-amerikan där?
Det kanske var nån med där, och så används den ende asiaten i rummet som en ursäkt.
En kille som får frågan: "Är det här kränkande?"
Skulle han svara "nej", jag menar "ja", skulle han välta bordet och skrika:
"Nej, det här känns väldigt kränkande!"
I den miljön, en inkrökt företagsmiljö där alla runt en är vita?
Skulle man verkligen våga säga så?
Den här rasistiska produkten gjorde många asiat-amerikanska studenter särskilt arga.
Det blev ett svek: "Det här skulle ju vara min grej!"
Och därför växte reaktionen bland asiat-amerikanska studentgrupper.
Det finns alltid folk som inte ser smärtan bakom nåt sånt här
utan bara ser det som en kul grej.
Protesten var icke-våldsam och ordnad,
men så var det inte på parkeringen när alla skulle köra hem.
Dags att ta upp Wong-tröjan.
Det är en av tröjorna jag kommer ihåg.
Mike drog tillbaka samtliga tröjor från butikerna, och så brändes de.
För att säkerställa att ingen skulle lyckas få tag dem.
Men de behöll "Taco, hej", fastän det var en åsna och så.
Man insinuerade ju nånting.
Stackars den som fick skriva det här, men de sa faktiskt:
"Vi trodde att asiater skulle gilla de tröjorna."
Det är från en pressrelease från Abercrombie!
Vi försökte alltid vara kvicktänkta och så.
Och jag vet att vi begick några misstag.
Vi typ tog vårt ansvar
och rättade till det så fort vi kunde,
och så typ lärde vi oss och gick vidare.
Så fick vi skäll: "Gör inte om det där.
Fast gör nåt likadant!"
Det kommer ju ända uppifrån om de godkänner såna tröjor.
Man undrar ju vad som kan ha skett bakom kulisserna.
De verkar ju i en bubbla, eller hur?
De arbetar i en sfär där de inte ser effekten
på konsumentnivå när en asiatisk unge ser trycket och tänker: "Vad är det för skit?"
Eller blir förvirrad: "Är det här coolt? Det är så jag speglas i populärkultur.
Det här är kanske nåt jag måste acceptera som asiat-amerikan?"
Första gången jag blev medveten om en problematisk bild
var i Sam Raimis Spider-Man, som väl kom 2001, med Tobey Maguire.
Det var en olycka!
I serien så heter Peter Parkers värste mobbare Flash Thompson,
och han har alltid varit ett muskulöst och blont rövhål.
Och i filmen är han klädd i Abercrombie & Fitch, och det gjorde mig upprörd.
Jag insåg direkt att det inte var bra!
För där hade nåt förändrats…
Vad betydde Abercrombie för dig?
En cool typ som aldrig skulle ha gjort nåt sånt.
ABERCROMBIE SUGER
2003 var jag detaljhandelsreporter på The Wall Street Journal
och besökte butiker i New York.
En kollega och jag kom till American Eagle Outfitters
och kollegan börjar att snacka med butikschefen.
"Hur hamnade du på American Eagle Outfitters?"
Hon sa: "Jag var distriktschef på Abercrombie & Fitch och flyttade över."
Min kollega sa: "Å, så intressant,
det är ju olika företagskulturer där i att hålla alla varumärkespositiva."
Och butikschefen börjar att gråta.
Hon bara: "Jag trivs så bra här. Jag får anställa vem jag vill."
Hon gör en gest mot killen som leder kvinnor till provrummet,
en svart kille med dreadlocks.
Och min kollega nickar som om hon förstår vad som just sagts.
Jag inser ju att jag missar nåt.
Så jag började intervjua folk som hade Abercrombie & Fitch i sitt CV
och då fick jag veta att de flesta fått jobbet på grundval av sitt utseende.
Och jag började få en känsla av att de också sparkade folk.
Och det reagerade jag verkligen på, för det kändes ju inte vidare lagligt.
Och till slut hittade jag en butikschef som sa så här:
"Man måste gradera alla sina anställda på en skala från 'cool' till 'rockar',
och är de inte i alla fall coola så måste man lyfta dem ur schemat."
Säljresultat spelade ingen roll, men de anställda man tog bilder på
som skickades till HK, de måste vara snygga.
Det måste ju vara olagligt. Väl?
Jag fick aldrig jättemånga timmar.
Så jag gick till en chef och sa: "Kan jag få fler dagskift?"
Och han sa: "Det finns inga, de är fullspikade. Vi har bara kvällar kvar."
Jag minns att jag sa: "Jag gillar inte att dammsuga eller att putsa fönster."
Och han sa: "Men, Carla, du är så bra på att putsa fönster. Du är ju så bra."
Så jag sa: "Jag kan byta skift med nån.
En kompis sa att hon gärna bytte, hon har inget emot kvällar."
"Nej, vi vill inte att ni byter. Har man fått ett skift, så gäller det."
Så jag klagade inför min kompis: "Vad är det här?"
Hon sa: "Det är säkert för att du är svart. Det jobbar inga andra svarta där."
När hon sa det sved det ju till: "Jag vet!" Innerst inne visste jag ju.
Jag vet att det är därför, men det går nog att fixa.
Det är ett företag, inte en enskild individ som hindrar mig.
Men efter det kom jag inte med på schemat mer.
Jag frågade: "Vad ska jag göra? Är jag fortfarande anställd?
Jag har inte jobbat på två månader."
Han sa: "Ingen fara, fortsätt ringa."
Jag insåg att jag fått sparken och gick vidare, fast utan uppsägning.
De var ingen som ringde mig, jag bara… Det var över.
Vår butik låg väldigt nära UC Irvine.
Det är känt som UCI, "University of Chinese and Indians". Typ 75 % asiater.
Koreaner, indier, kineser, japaner.
Så det förvånade inte att en stor del av personalen var av asiatisk härkomst.
Efter julrushen fick vi ett meddelande där det stod:
"Har ni inte fått en lönecheck så har ni fått gå för säsongen."
Mitt namn stod inte med på listan,
så jag pratade med mina andra vänner.
"Mitt namn stod inte på listan, var ni med där?"
"Nej, vi är inte heller med", sa de. "Superkonstigt", sa jag.
Vi frågade vår vice butikschef, som var asiat-amerikan.
Han sa att anledningen var att vid den senaste "blitzen"
gick en från ledningen runt och såg en massa asiat-amerikaner i butiken.
Så de sa: "Ni måste ha fler anställda som ser ut så där", och pekade på en affisch.
Och det var en vit modell.
Det gjorde ont, för jag hade haft en bra tid med företaget,
så att få höra att de inte ville ha en på grund av ens utseende, det gjorde ont.
Jag tog ned alla affischerna,
för eftersom jag inte såg ut som de på bilderna så jobbade jag inte där längre.
Jag var arg, men vad ska man göra? Vi var typ 21, vad gör man?
Det kändes väldigt uttalat.
Jag gick till butiken och pratade med den som råkade jobba just då.
Hon sa: "Vi kan inte återanställa dig." Jag frågade varför.
Hon sa: "Butikschefen sa att det inte går, för vi har redan för många filippinare."
Jag bara: "Allvarligt?"
Hon såg rätt illa till mods ut och sa bara: "Ja."
Jag sa aldrig att jag var filippinare, så det var bara deras gissning.
Jag berättade för mina föräldrar och för nära vänner.
De lyssnade och höll med om att det var förjäkligt.
Folk visste inte vad man skulle göra. Vad säger man till sin son
när nån säger "vi kan inte anställa dig för att du är den du är"?
Jag pratade med mamma om allt som hänt, och hon sa i princip:
"Det förvånar mig att du ville jobba där. De tyckte säkert att du kunde få städa,
men den butiken gjorde det klart för mig att de inte ville ha såna som oss där.
Jag väntade mig faktiskt inget annat.
Allt i den butiken skrek att vi är Den andra, att vi inte passar in där."
Går man till en lyxig butik
möts man av personal som tycks stigna ur ett modeuppslag.
Man söker personal med ett utseende som antas sälja kläder.
Men kan valet av en look bli rasistisk diskriminering?
Det är det företaget Abercrombie & Fitch anklagas för.
Åtalets nio kärande hävdar att de sparkats eller inte anställts
för att de inte var vita nog.
När jag fick timmar så skulle jag komma in vid stängningsdags.
Jag var en av käranden i åtalet mot Abercrombie.
Jag har två kärande med mig här, Anthony Ocampo och Jennifer Lu.
Jag är en av de som stämde Abercrombie.
Vi ville representera personer som råkat ut för det här
och ge dem en röst och se till att Abercrombie tvingades ta ansvar.
"Amerikansk" betyder inte "vit".
En vän på MALDEF, mexikansk-amerikanska juridik- och utbildningsfonden,
jobbade för Tom Saenz, och det visade sig att Tom hade hört en del prat
om diskriminering på Abercrombie.
Jag kunde ju gå till gallerian
och verifiera klientens utsaga, så jag gjorde det.
Jag gick in i A&F-butiken och såg vilka som arbetade där.
Och så korsade jag gången och klev in i en liknande butik,
och det kunde vara Old Navy eller Banana Republic eller Gap,
och kontrasten var ju slående.
I de andra butikerna såg arbetsstyrkan ut som södra Kalifornien,
det var merendels unga icke-vita som skötte butiken.
På Abercrombie & Fitch var det nästan uteslutande vita anställda.
Det är inte en person som vägrats anställning,
vilket också är hemskt och olagligt.
Men här har vi en linje som drivs över hela landet
i hundratals butiker, och som påverkar tusentals studenter.
Det var faktiskt svårt att hitta folk som kunde vara kärande,
delvis på grund av att det fanns så få icke-vita på Abercrombie & Fitch.
Min lillayster messade mig, nej, ringde,
vi messade nog inte då, det var för dyrt.
Men hon ringde och sa: "Jag läste på nätet att A&F åtalas för diskriminering,
Och dig diskriminerade de ju helt klart! Du borde ringa advokaten."
Jag tänkte: "Undrar om det jag råkade ut för var 'illa nog'."
Om jag berättar, skulle de bara säga "släpp det"?
Jag hade fortfarande tanken "så illa var det inte".
Men ser man på företeelser som rasism eller sexism eller homofobi,
så behöver det inte "se så illa ut".
Folk måste inte kalla mig "nigger" mitt i Abercrombie & Fitch-butiken
för att det ska vara "illa nog".
Men 19-åriga Carla tänkte "alltså, jag vet inte".
Det är den tydligaste rasism jag sett.
Jag var skitförbannad, fylld av vrede, och det blev inte bättre.
Så när jag tillfrågades om att delta i stämningen var jag med:
"Här är en chans att avslöja Abercrombie med sin dynga.
De påstår sig vara ett helamerikanskt märke,
men de upprätthåller sin helamerikanska bild
genom att anställa vita och sparka icke-vita."
Vi frågade dem hur det varit att arbeta på Abercrombie, att söka jobb på Abercrombie,
och vi började se en stark preferens för vita personer
gentemot svarta, latinos, asiater, alla som inte passade in i deras "look".
FD BUTIKSCHEF, A&F
Jag var less på att få tillbaka schemat med strukna namn.
Som betydde att de inte var snygga nog.
Jag kan inte se personal som vill arbeta i ögonen,
ljuga och säga "vi har inga timmar", när skälet är att de inte är snygga nog.
Jahan berättade vad Abercrombie sagt.
Det var inte diskriminering på rasistisk grund.
Vi var bara inte snygga nog att arbeta på golvet. Vi var bara fula!
Det var ju helt löjligt, vi satt där och tänkte: "Driver de med oss? Löjligt!"
Fast det var kanske bättre än att säga: "Vi rasdiskriminerade dem."
Men det var ju bara löjligt.
Abercrombie stämdes till en grupprättegång
för att ha hållit icke-vita på lagret.
VIDEOR FRÅN BUTIKSLAGER
Abercrombie & Fitch nekade till anklagelserna, men ingick en förlikning.
Abercrombie hade ju mycket att dölja och erbjöd därför genast en stor summa pengar.
Abercrombie & Fitch skulle betala nästan 50 miljoner dollar
och införa förändringar.
Abercrombie gick med på ett samtyckesdekret.
FÖRUTOM FÖRLIKNINGEN INGICK MAN OCKSÅ ETT SAMTYCKESDEKRET
OM ÄNDRAD PRAXIS VAD GÄLLDE REKRYTERING, ANSTÄLLNING OCH MARKNADSFÖRING.
ABERCROMBIE SKULLE I SEX ÅR RAPPORTERA TILL EN KONTROLLANT.
DET ANGAVS INGA STRAFF OM MAN MISSADE RIKTLINJER.
Så Abercrombie tvingades skapa posten "ansvarig för mångfaldsfrågor".
Å ena sidan en fin möjlighet att ta sig an ett företag som behövde en.
"Vill de ha en?" är ju nästa fråga.
Ett rekryteringsföretag ringde mig om en tjänst i Ohio.
Varumärket A&F, som jag inte kände till.
Så jag gick till gallerian för att kolla, och jag tänkte: "Det var ju annorlunda."
Jag började förstå vad saken gällde: Hur omskapar man ett varumärke
ur perspektivet mångfald och inkludering, som då inte var en funktion.
Det fanns inget kontor, inga riktlinjer.
Jag skulle få lösa allting, och tänkte: "Ja, du har ju bett om ett stort projekt.
Det här är väl Guds bönesvar!"
Så jag frågade vem jag skulle rapportera till, det var det svåraste att lösa,
och jag insåg att det skulle bli till VD.
Arbetet hade interna utmaningar som jag på nåt sätt måste kringgå.
Några utmaningar gällde hur man skapar ett varumärke med färre motsägelser.
NI FRÅGADE OSS, OCH VI SVARADE.
DISKRIMINERAR INTE ERT FÖRETAG FOLK BEROENDE PÅ UTSEENDE?
Vi möter alltid folk på ett inkluderande sätt som tillvaratar vår mångfald.
Jobba med mig i New York! Arizona. Florida. Belgien.
Spanien. Hongkong. Tyskland. Storbritannien.
När nån som jag går in i de här omständigheterna
så inser man ju att man kan användas som en symbol.
Man kan antingen säga "jag vägrar att delta i nåt sånt här",
eller så kan man se det som en möjlighet
att öppna dörren ännu mer för andra som en själv.
Och för andra som kanske inte haft möjlighet att göra så.
Jag var rekryterare i några år och skapade kontakter
på högskolor och universitet med svart historia.
Som en brun man som helt klart framstår som vit
helt klädd i Abercrombie & Fitch, för det måste vi när vi var på campus,
fick jag till en början mörka blickar, och det med all rätt.
När jag kom in
var väl personalen till 90 % vit.
Femte eller sjätte året var 53 % icke-vita.
När jag kom till Mångfald & Inkludering
och satt med i ett första möte med butiksledningen
så pratade de om vad vi sökte i butikerna.
Det liksom fria flödet i hur man talade om skönhet,
om vem som såg bra ut och vem som inte gjorde det, den personens näsa…
Jag tänkte: "Det är helt otroligt att vi sitter och dissekerar folks utseende här."
Eller hur man på en jobbansökan kunde skriva bara "nä", det var helt…
Jag kunde inte tro mina ögon, det var en chock.
Man sa inte "varumärkesrepresentant", man sa "effekt" och då jobbade man på lagret,
eller "modell", och då fick man jobba i butik.
Jag tror att tanken var att kallade man personal med minimilön "modeller"
så skulle Abercrombie komma undan med allt som en modellagentur kom undan med.
Efter samtyckesdekretet sas det inte att butikspersonal måste vara snygg,
och man var nog mer försiktig med att använda det ordet.
Men det löste sig när det med dekretet godkändes att kalla dem "modeller".
Ingenting förändrades i det hänseendet.
Vad hände om nån ful sökte som modell?
Det blev en intervju. De gick igenom samma process som alla andra sökande.
Men hade de lika liten chans att få jobbet före och efter dekretet?
O, ja. Absolut.
Samtyckesdekretet tvingade inte ledningen till några förändringar.
Och hela ledningsstrukturen kvarstod
och Jeffries hade fortfarande nästan 10 % av aktierna.
Så inget förändrades alls.
Mycket av det här kom från ledningen,
och Jeffries och Bruce Weber stod för en del riktigt obehagliga beteenden.
HÄR GÖRS PÅSTÅENDEN OM WEBER. VI BAD HONOM ATT KOMMENTERA, MEN HAN SVARADE INTE.
HAN HAR INTE ÅTALATS ELLER FÄLLTS FÖR NÅGOT.
Bruce Weber kunde utnyttja sin makt eftersom han var så känd och så extrem.
Det var väldigt välkänt att Bruce gillade…
…unga män.
Han körde en grej med "bra beröring, dålig beröring".
Man skulle hålla sin hand på bröstkorgen.
Och så placerade han sin hand på ens hand.
Och sen bara: "Nu sänker jag din hand. Säg till när jag ska sluta."
Min hand rörde sig inte. Så han bara: "Alltså, vi ska sänka din hand, och så…"
Och jag bara: "Nej, det är bra där."
En kille blev uppringd av Bruce och bjöds hem till honom på middag.
"Hej, du kan väl komma över på middag? Leka med hundarna, bla bla bla."
Han stack över och nästa dag sågs han inte till.
Tredje dagen ringde min telefon, och jag tänkte: "Jag vet vad som kommer."
"Hej, Bobby. Jag skickar en bil som hämtar dig till middag."
Och i det ögonblicket inser jag att nu skickas jag hem eller får stanna.
"Tack, men jag kan tyvärr inte."
Och han bara: "Du måste komma, tänk på karriären."
Jag sa: "Det är lugnt, Bruce, men tack så mycket."
Och kanske bara en minut senare ringde det igen, säg efter mindre än två minuter.
Jag svarar och han säger: "Hej, Bobby. Dessvärre får du sluta, ditt plan väntar.
Packa dina väskor, för du har en flight som väntar."
Och i det ögonblicket var jag körd.
Och så var det Michael Jeffries. Det var mest som om han var med för att ha kul.
Han gillade helt klart också unga män.
Men han vara bara så underlig, så vem vet vad den snubben ville.
Det var som att de hela tiden la till nya steg i processen.
Ett steg var att man måste kliva in i ett tält som var tillstängt,
och bara Bruce Weber och Michael Jeffries var där.
Det var en intervju för att se om de två gillade ens personlighet,
vem man var och vad man hade att erbjuda.
När han drev Abercrombie sålde han kläder till kvinnor och flickor,
men det jag tror att de flesta såg och svarade på var
den manliga bilden och manskroppen.
Jag tror inte att Mike ens insåg att han också var en gay-ikon.
Det var känt eller antogs att han var gay,
men han var klart förtegen om sitt privatliv.
I början av 2000-talet var Mike Jeffries fortfarande helt klart kvar i garderoben.
Jeffries hade varit gift och hade en son, men exfrun var i stort sett bara en exfru.
Och till sist kom hans livskamrat Matthew Smith typ med i företaget.
Det var nog mycket som pågick internt med Mike Jeffries
som väldigt få kände till.
Han var helt galen, alltså allvarligt: Helt galen.
Han genomgick ett antal hemska plastikoperationer.
Han ville vara ung. Han jagade ungdomen, det är en urgammal story.
Jag fascinerades av Mike och av företaget.
Och Mike var helt enkelt en underlig, bisarr, intressant person.
Jag ville verkligen skriva om företaget och besöka huvudkontoret, "Campus".
Och en dag ringde redaktören på The New York Times Magazine,
som jag skrivit för en tid, och frågade: "Vill du skriva om Abercrombie & Fitch?"
"Absolut", säger jag. "Hur fick du till det?"
"De bjöd in oss."
Jag undrar fortfarande varför Mike avvisat så många erbjudanden
att skriva om hans varumärke, men plötsligt var jag där.
Han pratade om företaget och sa att det var en diva-fri zon.
Fast på ett sätt var ju han divan där, han fattade samtliga beslut.
De hade modellbutiker på campus.
Han gick igenom en och kollade helt besatt hur jeansen föll på samtliga skyltdockor.
Turen genom butiken
visade tydligt prov på hans väldigt klara och traditionella syn
på maskulint och feminint.
Han kunde säga "snubben måste se ut mer som en snubbe".
Om en skyltdocka: "Hon får inte se för butch ut." Det var exakt så han sa.
Han gick igenom ställen på Abercrombies flickavdelning
och höll upp ett par manchesterbyxor som jag antar att han ansåg för maskulina.
Han sa: "Vem fan designar ni för? Flator på mc?"
Det språkbruket gick lite bortom
det som annars var underförstått och blev tydligt, nämligen att
vi inte bara designar för män och kvinnor, flickor och pojkar.
Vi designar för sexiga kvinnor, sexiga män, sexiga flickor och sexiga pojkar.
Och "sexig" betydde hetero-sexig, inte…"flator".
Jag skulle gärna ha psykoanalyserat honom.
Jag ville verkligen försöka ta reda på…
…vem han var.
Så jag frågade honom om de stora kontroverserna, stämningarna,
och han blev otroligt defensiv.
Och i slutänden lyckades han säga saker som var, ja, för ärliga.
Han sa: "Är vi exkluderande? Absolut."
Han sa: "Alla kan inte ha våra kläder. Jag vill inte att alla ska bära våra kläder."
Han talade om att satsa på de coola.
Och återigen det där ordet, han talade om de helamerikanska coola.
Han fetishiserade den amerikanska pojken.
Han är ju inte den ende i modevärlden som tyckte så där,
men han var nog den ende som sa det rakt ut.
Två dagar senare, på väg hem från Ohio, fick jag ett mejl
att de drog sig ur artikelsamarbetet.
Min artikel i The New York Times Magazine var alltså död.
Så den gick i Salon.
Och när artikeln kom ut fick den viss uppmärksamhet
som ett porträtt av en ytterst framgångsrik mode-VD.
Så att 2006 säga "vi är ett exkluderande varumärke" var
tydligen inte ett märkligt yttrande.
Det som gör Abercrombie unikt i mina ögon är att de inte stack under stol med det.
De gick verkligen ut och anställde vissa personer.
De sökte en viss look, reklamen såg ut på ett visst sätt.
Och man tänkte aldrig att man borde diskutera mångfald och inkluderande
och se till att alla känner sig representerade.
De satsade på exkludering.
De var tydliga med att det var livsstilen de sålde.
"Vi vill att våra anställda ser ut som modellerna i vår reklam.
Vi vill förknippas med den här livsstilen.
Vi tar inte avstånd från att vara diskriminerande i smak och estetik."
#KROPPSPOSITIVSM
En anledning till att jag inte bar Abercrombie,
förutom att jag inte hade råd, var att jag bokstavligt talat inte kunde:
Jag var den tjocka och fattiga bögen. Trippelmobboffer.
En kväll satt jag uppe sent och kollade på nätet.
Nätet var inte så imponerande då, mest nyheter, och jag stötte på en artikel
om en Mike Jeffries jag inte kände till, och jag såg ett citat:
"I varje skola finns det coola ungar, och inte så coola ungar.
Och vi vill åt de coola ungarna.
Vi söker den attraktiva helamerikanska ungen med många vänner.
Är vi exkluderande? Absolut."
Och artikeln var hela sju år gammal.
Han hade sagt det där för sju år sen utan att nån gjort nåt.
Nån som hade sån makt? För han var ju inte bara VD för ett klädföretag
Han skapade coolhet.
Jag skrev en petition om att A&F skulle be om ursäkt och göra plus-storlekar.
Och till slut skapade jag en lista med 200 namn
och skickade den till hundratals personer.
Sen la jag mig.
En intervju från, håll i er, 2006
med Abercrombie & Fitch VD Mike Jeffries har blivit viral.
Söker du en XL-blus har du otur.
Det trendiga företagets VD vill inte ha dina pengar.
-Där passerade han en gräns. -Ja, för miljonte gånger!
Sluta handla där!
De sa faktiskt "feta brudar".
Det tas upp på Twitter och blir plötsligt viralt,
och det startas en kampanj för att driva bort Mike Jeffries.
Du skulle göra nytta om Kim Kardashians rumpa kom i dina kläder!
Den snubben är inte attraktiv, han är en gubbe.
A&F är ett av de mest rasistiska ställen jag varit på.
De suger, helt enkelt. Och deras kläder är för dyra.
Oavsett om era tröjor passar de här tuttarna tänker jag inte shoppa hos er.
Han påstår att de som säljer alla storlekar får problem.
"Alienerar man ingen, lockar man ingen."
Vi kollar in honom igen.
Dömer man nån för hur cool den är bara på utseendet?
Anställer man bara "snygga"? Vad sägs om att anställa bra folk?
Jag intervjuade en flicka som lett en bojkott,
och hon sa: "Abercrombie har störst inverkan på folk i min ålder.
Flickor tror att de måste vara otroligt smala.
Pojkar tror att de måste vara muskulösa
som folk i butikerna eller på reklamen."
Hon sa att inget varumärke hade större inflytande över henne och kamraterna.
I high school led jag av anorexia, så jag visste hur skadliga såna ord
och sån retorik kan vara för unga psyken. Och det var ju unga de riktade sig till!
Det var ju deras konsumenter.
Man sa att om de inte såg ut på ett visst sätt, om de inte var en viss typ,
hörde de inte hemma i märkets kläder.
Och i vecka efter vecka efter vecka talade man om det här, rapporterade det här,
och då ringde Abercrombie & Fitch.
"Hej, skulle du vilja komma till Ohio och, typ, hjälpa oss?
Se om vi kan jobba oss runt det här, få till nån slags överenskommelse?"
Så det är jag och ordföranden för ätstörningsförbundet,
en kampanjare från Change.org och två typ ätstörningsproffs.
Och jag pratade med dem, inte bara om varför diskriminering är fel.
Jag pratade om hur det faktiskt är ett korkat affärsbeslut.
När 60 % av konsumenterna har plus-storlekar, varför inte ta emot dem?
Och så kom teamet in:
Och de ler och är glada och de är vita, förutom en person:
Deras mångfaldsansvarige är så klart en svart man.
"Vi söker de coola ungarna."
Vad tänkte du när Mike sa så?
Jag får avböja att svara.
Du lär inte ha fel i dina tankar om hur jag kände där.
Alltså…
Så vi sitter vid ett långt konferensrumsbord
och jag säger: "Vänta lite, var är Mike Jeffries?"
Mike Jeffries dök inte upp på mötet.
Så jag tar fram högar av vår petition på 2 000 sidor.
Han hade en kartong med grejer.
Och daskade ned en framför varje chef. Dramatiskt, väldigt dramatiskt.
Och jag sa:
"Varje hög av petitioner representerar tusentals personer
som är emot vad ni gör som varumärke."
Deras mångfaldsansvarige såg kränkt ut och drog fram en liten bok.
Han försökte förklara för mig hur de faktiskt var ett mångskiftande företag
och att de gjort en massa för mångfalden i deras butiker sen han kommit med.
Och så ger han mig boken och jag ser på den och kastar tillbaka den.
"Det betyder ingenting, se dig omkring. Du är ensam icke-vit."
Ju högre upp man kommer, desto äldre och vitare blir det.
Det gänget var med från början och de avgör vem som har Abercrombie-utseendet.
Visst har man procentsatsen på butiksnivå, men hur är det på ledningsnivån?
Och hur är det i företagets styrelse?
Det blir en systemfråga, och den frågan är en mycket större utmaning.
Det är inget som kan fixas
genom att under ett år anställa en massa människor.
Ledningen var fortsatt vit.
Flertalet frågor i dekretet rörde butikssidan.
Och där fanns ju 90 % av personalen, så det var vårt huvudfokus.
Man kan ju kalla det ett glastak för alla icke-vita.
Man kommer till kontoret och ser de nya regioncheferna
och bara: "Är det nån här? Nehej."
Jag skulle göra alla icke-vita butikschefer jag jobbat med genom åren,
folk jag verkligen uppskattat, jag skulle göra dem en stor otjänst om jag inte sa
att det inte var icke-rasistiskt.
"Inte icke-rasistiskt"?
Ledningens sanna engagemang i frågan tydliggjordes när dekretet löpte ut.
De förbättrade helt klart mycket på ytan.
Men de kom inte i närheten av vad de lovat att göra
och löftena var inte bindande, och där har vi problemet.
A&F BEFANNS ALDRIG HA BRUTIT MOT SAMTYCKESDEKRETET.
MEN KONTROLLANTEN FANN ATT MAN UPPREPADE GÅNGER MISSADE RIKTLINJER,
När dekretet löpte ut började man se det vi kallar "utmattningen".
Man ryckte på axlarna.
Sen kom motståndet: "Måste vi verkligen göra så här?
Måste vi lägga så mycket pengar på det här?"
Så…
…hade vi verkligen satsat? Eller?
Jag har varit i Todds kläder.
Det är en otroligt besvärlig position vi hela tiden försätter marginaliserade i.
Och vi säger "jaha, fixa problemen nu."
Han kunde inte annat än misslyckas, och det var nog därför han slutade.
Jag har varit försiktig med hur jag talar om mina erfarenheter,
för när jag slutade såg företaget inte ut som när jag kom dit.
Och det, om inte annat, får jag se som en framgång.
NETFLIX OCH CHILLA?
Jaha…
Jag heter Samantha Elauf och är född och uppvuxen i Tulsa, Oklahoma.
Jag sökte jobb på Abercrombie & Fitch.
En fråga de ställde är ju rätt rolig nu, men för en minoritetsperson stod den ut:
"Vad innebär mångfald för dig?"
Så jag tänkte: "Bra, här passar jag in."
Vid anställningsintervjun hade jag jeans och en enkel vit blus
och en svart sjal, ett traditionellt plagg.
Vid intervjuns slut sa hon att hon skulle ringa om orienteringen.
Sen messade min vän mig: "Har min chef ringt dig än? När är din orientering?"
Jag sa: "Hon har inte ringt än." Hon sa: Jag frågar henne."
Och när hon frågade betedde sig chefen klart underligt.
Efter intervjun ringde hon distriktschefen om min svarta sjal.
Då tilläts inte svarta kläder och han sa: "Färgen är sak samma, hon platsar inte."
Jag blev helt ställd, det var första gången nåt sånt hänt mig.
Lite senare var jag hos en vän till mamma och berättade vad som hänt,
och hon sa att jag borde kontakta CAIR,
"Rådet för amerikansk-islamiska relationer".
Sen jag kontaktat dem gick de ut med min berättelse.
De beslutade att försöka ta ärendet till domstol för diskriminering.
Och då hettade det verkligen till.
Jag syntes på bild överallt och folk skickade meddelanden.
Och folk twittrade helt galna grejer.
Efter ett tag slutade jag att läsa kommentarer.
För varje positiv och uppmuntrande hälsning kom det så mycket hat.
Det kom några dödshot.
Men hatet var mer riktat mot min religion och mitt val att täcka mitt huvud.
Men till och med muslimer kunde säga: "Varför vill du jobba på Abercrombie?"
Och en del sa "åk tillbaka till ditt hemland",
men jag är ju född och uppvuxen i Tulsa, Oklahoma. Vart ska jag åka då?
Abercrombie vägrade helt att ge efter och bestämde sig för att de hade rätt.
Deras advokater försökte att jämföra slöjan med att ha en basebollkeps
och sa: "Vi skulle inte låta anställda gå i keps heller."
Men det är så klart stor skillnad på en hijab och en basebollkeps.
Jag minns att jag tog upp mobilen, och den höll på att explodera.
Högsta domstolen släppte en lista på 100 fall de skulle ta upp, däribland mitt.
Det var rätt talande.
Att företag låter fall gå ända till Högsta domstolen är väldigt ovanligt.
Flertalet företag skulle söka förlikning
för att undvika publicitet, oavsett om man vinner eller förlorar.
De hävdade att om jag anställts hade det skadat deras varumärke och intäkter.
Jag skulle ha minskat deras intäkter eftersom jag inte hade deras look.
I dag avvisade Högsta domstolen den linjen med åtta röster mot en.
Domarna sa att Abercrombie & Fitch brutit mot Civil Rights Act från 1964.
Säger domare Scalia att man diskriminerar, då har man gjort fel.
Det var åtta som röstade till min fördel,
och den som inte gjorde det var afroamerikan.
Jag menar inte att man som afroamerikan måste vara på min sida, vi är ju olika,
men det förvånade mig.
Än i dag kan folk säga "jag såg dig i historieboken" eller "jag läste om dig".
"Jag läser juridik och vi talade om dig."
Jag förstod nog inte betydelsen av det.
Abercrombie & Fitch gick ända till HD, men diskriminering var ingen struntsak.
Det var inget gammalt citat. Det var deras varumärke, deras identitet.
De var djupt rotade i diskriminering på samtliga nivåer.
Abercrombie var nästan synonymt med "skandal".
Det handlade inte om kläderna eller att logon var för stor eller omodern.
Varumärket hade verkligen blivit problematiskt,
för som analytiker skulle säga
stal all uppmärksamhet kraft från säljandet av kläder.
A&F KVARTALSBUDGETMÖTE
MIKE JEFFRIES RÖST
Det andra kvartalet blev lite tuffare än väntat.
Vi är inte nöjda med resultatet
och arbetar hårt på att förbättra trenden för det tredje kvartalet och framåt.
Abercrombie började tappa mark under Mike Jeffries.
Men Mike Jeffries tjänar mycket pengar.
Mike stämdes av aktieägare: "Varför ger du dig själv 40 miljoner dollar om året
när aktien befinner sig i de nedre tio procenten?"
Jag hittade en manual i hur Mike Jeffries skulle behandlas ombord företagets plan.
Flygplansstandard.
En 47-sidig manual till Abercrombie & Fitch styrelsejet.
Det är instruktioner på en helt ofattbar detaljnivå.
Äter passagerarna kall mat ska personalen inte äta varm mat.
Det är instruktioner av en typ som sällan avslöjas för allmänheten.
När Michael eller en gäst kommer med en begäran svarar man med att säga:
"Inga problem."
Detta svar används i stället för fraser som "visst" eller "ett ögonblick, bara".
Hans förändringar av företaget var toppen
under en väldigt kort period, men de var knappast hållbara.
Det verkade inte finnas en långsiktig strategi.
Det kändes mer som "vi får det att växa så mycket det går, så ser vi vad som händer".
Man vill inte att ens varumärke ska bli glödhett,
för glödheta varumärken brinner alltid ut.
Abercrombie ligger illa till. Men det tycks VD Mike Jeffries inte veta om.
Under 00-talet började läget förändras för Abercrombie, kunden förändrades nog.
Varumärket tappade sin strålglans bland tonåringar.
Det var inte coolt.
Man hade Abercrombie & Fitch, det var som arbetskläder.
Byggjobbare drar på kängorna och går till jobbet,
och när man kommit hem åker kängorna och allt annat av.
Man duschar och drar på sig nåt annat och gör vad man nu har lust att göra.
Det var våra Abercrombie & Fitch-kläder.
Ungar som insett att det inte var coolt att mobbas växte upp
och ville inte lägga pengar på ett obehagligt ställe.
Så Abercrombie & Fitch… en del av deras aura försvann
just för att det var exkludering som var roten till deras framgång.
Och just exkludering var inte längre så värst coolt.
Senaste nytt på butiksfronten:
Abercrombie & Fitchs VD avgår.
Han satt i telefon med ledningen söndagen den 7/12,
och måndagen den 8/12 kom han inte till jobbet och sågs inte där igen.
Och sen dess är det många som inte har sett till honom.
Folk trodde nog att Mike var ett permanent inslag.
Och man undrade ju hur länge ett sånt beteende kunde tolereras.
Såna kommentarer, ett sånt ledarskap? Så man trodde ju att han var där för gott.
Så jag minns när han äntligen…
Jag bara: "Oj! De blev äntligen av med honom!"
Och allting har ju faktiskt en ände.
NUTID
Les Wexner trasslade in sig i skandaler.
Jag är på väg till ett möte. Tack.
Les Wexner tillkännagav att han avgår som VD för L Brands.
Han granskas fortsatt för sina nära band till Jeffrey Epstein,
den dömde sexförbrytaren och finansmannen.
Han skrev inte bara över sin förmögenhet på Epstein,
utan lät honom få rollen som modellscout för Victoria's Secret.
En av de främsta anledningarna till att Epstein konstant kunde omge sig
med sexiga unga kvinnor var ju att han kunde hjälpa dem i karriären.
Bombnedslag i The New York Times.
Bruce Weber skyldig till åratal av sexuella övergrepp.
Bruce Weber stämdes ju av en uppsjö av modeller.
Bruce sa att jag var spänd, och gjorde andningsövningar med mig.
Jag bara stelnade, jag visste inte hur jag skulle svara.
Hela upplevelsen var skrämmande och förnedrande.
BRUCE TILLBAKAVISAR ANKLAGELSERNA.
TILL NY TIMES SA HAN: "JAG HAR ANVÄNT ANDNINGSÖVNINGAR
OCH FOTOGRAFERAT TUSENTALS NAKNA MODELLER UTAN ATT VIDRÖRA NÅGON PÅ OLÄMPLIGT SÄTT."
2020 AVSKREVS EN RÄTTSPROCESS MOT HONOM.
2021 INGICK HAN FÖRLIKNING I TVÅ PROCESSER UTAN ATT ERKÄNNA SKULD.
DET FINNS INGA UPPGIFTER OM ATT MODELLER ANKLAGAT MIKE JEFFRIES FÖR SEXÖVERGREPP.
Förändringar brukar ske när de som kommer med klagomål kan visa på
alla de sätt ett företag genom sitt handlande går miste om inkomster.
Då sker förändringar.
Det är inte alltid enkelt att ompositionera varumärken,
och ärligt talat har vi haft några stopp på vår resa.
Vi är inte längre det företag vi har varit.
Vi har snyggat till våra sociala kanaler och vår historia.
MIKE JEFFRIES HAR INTE HAFT MED FÖRETAGET ATT GÖRA SEN 2014.
EN TALESPERSON SÄGER ATT ABERCROMBIE HAR
"BLIVIT ETT SAMMANHANG ATT TILLHÖRA SNARARE ÄN ATT PASSA IN I".
VD FRAN HOROWITZ SAS HA "TÄNT LJUSET OCH SÄNKT VOLYMEN" I BUTIKERNA.
HON FOKUSERAR PÅ "ATT LYSSNA PÅ KUNDERNA".
Att representera många som känner sig inkluderade är smart företagande.
Det kan vara smart att diskriminera och exkludera,
för det kommer alltid att finnas personer som vill se sig som de coola typerna.
Men det är fascinerande att se att många varumärken satsar på att alla är coola.
Och de har vänt helt om vad gäller mångfald och modeller.
Abercrombie & Fitch har meddelat att man inte längre anställer beroende på skönhet,
vilket bör få nästa person de anställer att må toppen.
Det var synd att vi inte nådde dit tidigare.
Abercrombie & Fitch är belysande, men knappast exceptionella.
De uppfann inte ondska och de uppfann inte kvalitet. De bara förpackade den.
Företaget representerar de värsta delarna av USA:s historia
vad gäller pris, anställningskriterier, bilderna.
Det är allt vi vill att USA inte ska vara.
Vi hoppas att vi har mognat bortom det, att vi alla är lite bättre.
Jag vet inte vad det säger om oss att de var inne så länge.
Förmodligen…
…att vi verkligen ville bli omtyckta.
Vi var ju typ förblindade av vår egen lyskraft.
"Vi är så bra, vi är så framgångsrika!"
Men sociala media fanns ju inte då.
Det fanns säkert lika många människor då som nu
som hatade vår grej, som blev kränkta, som inte kände sig inkluderade.
Men de kunde inte göra sig hörda som de kan nu,
så det har kanske inte uppstått en ny medvetenhet.
Det är bara det att nu hör vi alla, så vi måste vara med.
Det finns nog en gräns för vad varumärken kan göra.
För man försöker ju att sälja nåt, eller hur?
Kan man verkligen sälja mångfald och inkludering,
när det egentligen är v-ringade tröjor man säljer?
Jag hoppas att företag inser att de har en viktig roll i hur kultur utformas,
hur samtal utformas och hur vi avgör vilka människor i samhället som värdesätts.
Berättelsen om Abercrombie blir som en anklagelseakt mot hur vår kultur var…
…för bara tio år sen.
Det var en kultur som entusiastiskt accepterade
en så gott som helt vit version av världen.
Det var en kultur som definierade skönhet som smal och vit och ung,
och det var en kultur som väldigt gärna exkluderade folk.
Har vi löst det nu, då?
Nej.
Undertexter: Henrik Brandendorff