Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Fjerde opptak.
Takk.
TIDLIGERE A&F-REKRUTTER
Rekruttering er alt.
Jeg heter Jose Sanchez.
Unnskyld, jeg jobber for Abercrombie & Fitch.
Jeg ser etter folk som kan jobbe deltid i en butikk.
Ingenting sprøtt, fem, ti, femten timer i uka.
Vi ansetter pene folk.
EN NETFLIX-DOKUMENTAR
Da jeg gikk på highschool, var Abercrombie & Fitch den kuleste butikken.
Det var en av de butikkene man måtte innom på senteret.
Et popkulturfenomen.
Det tok fullstendig av. Uten Abercrombie var du ikke kul.
Jeg husker presset for å passe inn, "Jeg skulle hatt den Abercrombie-greia."
Jeg føler ikke det nå, men da var det kult å se ut som alle andre.
Det var en fyr, blondt hår, blå øyne, så ut som om han var hugget ut av granitt.
Han kledde seg i A&F.
-Det de solgte var aspirasjon. -Aspirasjon.
Aspirasjon.
Et perfekt bilde av en amerikansk tenåring.
Jeg gikk forbi Abercrombie… "Hva er spesielt med denne butikken?"
Den er så tynn og hvit.
Studentforening, kostskole, borgerskapet, eliten, preppy med penger.
Da jeg hadde Abercrombie på, tenkte jeg at ting kunne bli annerledes.
Det er en grunn til at folk likte det merket.
Det er fordi utenforskap er en del av samfunnet.
Første gang jeg så Abercrombie & Fitch,
bar en jente en pose med en halvnaken, ganske sexy hvit fyr…
AKTIVIST OG FOREDRAGSHOLDER
…i svart-hvitt på. Jeg tenkte: "Hva er det?"
Abercrombie solgte en drøm. Nesten som en tenåringsfantasi.
TIDLIGERE A&F-MODELL
De tjente seg rike på å markedsføre klær,
men de markedsførte dem uten å ha klær på.
Jo flere bilder man tok for A&F, jo mer komfortabel ble du halvnaken,
klærne du skal vise har du ikke på deg.
Når du ser tilbake på det som voksen, kan det virke sjokkerende.
Men som tenåring var det kult.
Jeg sparte penger til én topp og brukte den så ofte som mulig.
TIDLIGERE BUTIKKMEDARBEIDER
Det sto "Abercrombie & Fitch" på armen. Så det var sånn…
"Se, jeg er kul."
På skolen klippet jentene ut bildene av guttene på posene
og klistret dem på skapene sine.
Jeg likte plakatene og bildene, jeg brukte dem som bokbind.
Abercrombie sto på ryggen, og bildene på hver side.
Klærne var ikke spesielle,
men det var klesmerket og Abercrombie over brystet…
MARKEDSFØRINGSSJEF
…som fungerte som et hederstegn.
Jeg assosierte merket med studentforeninger og rugbyspillere.
De hvite guttene som drev med ukonvensjonell sport, som lacrosse.
Det var ulikt andre merker som brukte kjendiser:
"Jeg blir som Brad Pitt en dag." Nei.
Men du kan bli som A&F-fyren en dag.
Uskyldige småbyfolk.
BLI DEN NESTE A&F-MODELLEN
Det var kundegruppen som var avbildet.
-Hvor er du fra? -PA, amishland.
-New York. -719.
-Pittsburgh. -Dallas i Texas.
Connecticut.
Jeg begynte på Stanford, og romkameraten min
hadde katalogene med de skjorteløse, rugbyspillende, roende Abercrombie-typene.
Han klistret opp en collage av disse mennene på skapet sitt.
Han hadde nok klipt ut 50 skjorteløse Abercrombie-gutter
og klistret dem opp på skapet sitt.
Det var da jeg la merke til at det var en superhvit ting.
A&F-REKLAME
Jeg vokste opp i Washington og gikk på Sidwell Friends High School,
HISTORIEPROFESSOR
der Malia og Sasha Obama og Chelsea Clinton gikk.
Det er en privatskole i øvre Nordvest-Washington i D.C.
Jeg likte virkelig hip-hop og R&B,
så moteskaperne jeg likte var FUBU og Mecca,
merker med urbane klær som dukket opp sent på 80-tallet og tidlig på 90-tallet.
Jeg begynte på Sidwell og hørte om Abercrombie & Fitch.
Jeg visste ikke hva som var så spesielt med det,
men alle var kledd i det på Sidwell.
Jeg så folk som gikk i klærne som definitivt hadde mer penger enn meg,
jeg ville være en del av den stilen.
Superlave jeans som viste magen, det var trendy å vise navlen.
Selv kjendiser gikk i klærne.
Abercrombie & Fitch brukte folk før de ble noe annet enn modeller.
Taylor Swift.
Jennifer Lawrence.
Channing Tatum.
Ashton Kutcher.
Heidi Klum.
January Jones.
Reklamene viste oss hva som var kult.
Magasiner var en stor greie, sosiale medier eksisterte ikke da.
MTV, Video Music Awards og TV-programmet House of Style
ga innlandet tilgang på de tingene de ikke ellers fikk se.
Ønsk 98 Degrees velkommen til TRL.
Trender som begynte på øst- eller vestkysten ble vist på MTV
og deres kanaler.
Trender spredte seg mye raskere.
Det skjedde også i kjøpesentre.
Kjøpesenterkulturen var alt.
Du dro for å handle med familien. Du dro for å henge med venner.
Vi hang på kjøpesenteret hver helg.
Vennene mine og jeg snek oss til kjøpesenteret for å henge.
Vi hadde skoleveskene og gikk i skoleuniformene.
Alle dro til kjøpesenteret for å tilbringe tid der.
Da jeg fylte 16, ville jeg finne meg en jobb der.
Tenk deg en søkemotor du kan gå gjennom.
Eller en nettkatalog som er et faktisk sted.
Du dro til kjøpesenteret for å vite hva du skulle ha på deg.
Å, veldig kult.
Flere sentre åpnet og tiltrakk seg folk.
Ikke bare var de sosiale steder, kjøpesentre dekket alle interesser.
Spesialbutikker gjorde det mulig å finne svært spesifikke ting.
Du fant pønkete klær på Hot Topic.
Du dro til Pac Sun hvis du ville ha en surfer-stil.
Abercrombie & Fitch hadde den preppy stilen.
Mange merker hadde en preppy stil, designerne var utvilsomt
Ralph Lauren, Tommy Hilfiger og Nautica.
Et av de første merkene som fusjonerte ungdomskultur og sexappell…
SENIORANMELDER
…var Calvin Klein.
Hva pokker er det?
-En kjole. -Sier hvem?
-Calvin Klein. -Det ser ut som undertøy.
Abercrombie skapte et midtsjikt
mellom sex, som Calvin Klein solgte,
og den amerikanske preppystilen, som Ralph Lauren solgte.
Du vil ha det du ser de kule går i.
Så det ble: "Hvis jeg bare hadde Tommy Hilfiger, blir jeg kul."
Eller Guess-jeans.
Kjære vene.
Noe av det kunne man ikke få tak i.
Abercrombie & Fitch var litt rimeligere.
Akkurat nok aspirerende,
men ikke så dyrt at det var utenfor rekkevidde.
Den grunnleggende ideen er at mote selger tilhørighet,
selvtillit, kulhet og sex appeal.
På mange måter er klær det siste de selger.
Husker du første gangen du var i en Abercrombie-butikk?
Å, ja!
Jeg husker at jeg gikk inn og kjente på følelsen av:
"Herregud, de har fanget essensen av dette.
De har krystallisert alt jeg hater ved highschool
og selger det i en butikk."
Når du kommer dit, ser du to kjekkaser som flankerer døren.
Du må komme deg forbi de kjekkasene, uten å bli distrahert eller skremt.
Jeg begynte å jobbe der rundt jul,
da hadde de nisseluer på. Nisseluer, toppløse og i jeans.
En genial ting Abercrombie gjorde var å sette brune skodder over vinduene
og henge et stort bilde ved inngangen.
Du kunne ikke se butikken med mindre du gikk inn.
Ingen andre gjorde det.
De tvang deg over terskelen.
De hadde en egen vibb.
Du visste at du var i nærheten, du kunne høre musikken.
Musikk på full guffe, foreldre hatet det.
Pulserende nattklubbrytmer.
Store bilder av gutter i bar overkropp.
Butikken skulle være en opplevelse, et sted folk gikk for å henge.
Det ble ansett som helamerikansk stil, jeg anså meg selv som en amerikansk jente.
Jeg likte den stilen.
Det er en spesiell cologne som kun Abercrombie-butikkene førte.
Du ble slått av lukten av Abercrombie.
En slags muskuløs, maskulin duft når du gikk forbi.
Jeg så ansatte gå rundt og spraye ting med den duften.
Jeg får lett migrene, jeg holdt ikke ut.
Jeg gikk ut med hodepine, men for tenåringer var det nok greit.
Jeg fikk mengder gratis, og den var… Deres cologne luktet alltid godt. Ja.
Mamma var ikke fan av butikken.
Hun spurte: "Hvorfor handler du der?"
De ansatte var fryktelige. Vi pleide å snakke om det.
Jobben deres var å ignorere deg.
De skulle late som om du irriterte dem.
Unnskyld meg.
Ja?
Noen på MADtv må ha jobbet på Abercrombie,
eller broren deres, fordi de beskrev kulturen perfekt.
Det er ett prøverom åpent. Det er kø. Kan du åpne ett til?
Nei.
De overdrev ikke.
Har du nøkkelen?
Nei.
Jeg tror Dutch har den. Hei, Dutch, har du nøkkelen?
De klarte virkelig å illustrere: "Hvor er jeg? Hva slags sted er dette?"
Storm, har du nøkkelen?
Ja, det har jeg. Beklager.
Hver detalj i Abercrombie var gjennomtenkt.
Av Mike.
TIDLIGERE ADMINISTRERENDE DIREKTØR I A&F
Butikkene, produktet, hele greia.
Han godkjente alt.
TIDLIGERE ADMINISTRERENDE DIREKTØR I A&F, MIKE JEFFRIES,
ØNSKET IKKE Å LA SEG INTERVJUE FOR FILMEN.
TIDLIGERE UNDERDIREKTØR I A&F
Jeg rapporterte direkte til Mike.
Vi var sammen hele tiden.
Jeg var den andre han ansatte.
TIDLIGERE UNDERDIREKTØR I A&F
Han hadde ett mål, det var å bygge Abercrombie.
Mike Jeffries var kjent for å være stille i det offentlige rom.
Han ga ikke mange intervjuer,
men jeg tror han var veldig karismatisk.
Michael Jeffries, en kjekk mann fra Sør-California.
Veltrent, veldig intelligent.
Jeg vil si han var privat.
Ikke sjenert, men privat.
Han hadde ett mål, det var å bygge Abercrombie
og gjøre det vellykket.
Hva var det som motiverte ham?
Som alle andre, økonomisk gevinst.
TIDLIG PÅ 90-TALLET
Jeffries kommer til Abercrombie
når det fortsatt er en del av Les Wexners butikkimperium i Columbus.
Det var en del av Limiteds merkevarefamilie.
Som 25-åring gikk jeg til alle som hadde butikklokaler og sa:
"Jeg har en idé. Vil du leie meg plass?"
Alle takket nei.
Jeg hadde ikke penger eller en butikk. Jeg hadde en idé.
Leslie H. Wexner er en av Amerikas store detaljister.
Han er hjernen bak flere av kjøpesenterkjedene
vi har i landet i dag.
Han var kjent som "Merlin of the Mall".
Les Wexner bygde merker på to måter.
Han ga et eksisterende merke et nytt konsept
som eksisterte innenfor konseptet og spant det ut om det fungerte,
eller så kjøpte han en døende merkevare.
Abercrombie hadde eksistert i 100 år.
Det startet som et friluftsmerke, du vet, amerikanske tradisjoner.
E.B. White beskrev vinduene i butikken som den maskuline drømmen.
Kundegruppen var idrettsmenn.
Da han forlot Det hvite hus, ledet han en safari i Afrika
og viste seg som en formidabel jeger.
De solgte til Teddy Roosevelt og Ernest Hemingway.
De fikk problemer.
Les Wexners firma kjøpte Abercrombie.
De prøvde å fornye merkevaren.
Det var et firma som hadde barberskum, bøker, fiskeutstyr og alt sånt
som gamle menn, som Teddy Roosevelt, gjerne ville ha.
Da Les kjøpte det,
prøvde han å gjenskape det, men fikk det ikke til.
Det var da han fikk inn Mike Jeffries, en mislykket direktør i Alcott & Andrews,
et klesmerke som solgte kontorklær til kvinner.
Han hentet inn Mike Jeffries og sa: "Vi prøver igjen."
Det var da ideen om Abercrombie, som vi kjenner det i dag, ble formet.
Vi ville være det kuleste merket for 18 til 22-åringene.
Da Mike kommer, har han på seg loafers og khaki,
stilen utvikler seg med button-down-skjorter, jeans og sandaler.
Han oppfant en formel som fungerte.
Han fant en måte å koble sammen Abercrombies lange tradisjoner,
som ble etablert i 1892,
som solgte til eliten og privilegerte folk,
og kombinerte det med et sexy, seksuelt image.
Det var ment å være eksklusivt.
Han var stolt av at det var et eksklusivt merke
som formidlet det han anså som en form for kulhet.
Vi lagde plakater hvor det sto: "Dette er hva Abercrombie er.
Dette er hva Abercrombie ikke er."
Abercrombie-hunden er en retriever, puddelen er ikke Abercrombie.
Abercrombie-studenten kjører en jeep, han kjører ikke en sedan.
Moteindustrien er beryktet for å ikke utføre markedsundersøkelser.
Målet er ikke å gi folk det de ber om, men å få dem til å be om det du tilbyr.
NEW YORK-BØRSEN
I 1996 tok Mike Jeffries Abercrombie på børsen.
De var ikke en del av Les Wexners imperium.
Merket var veldig pop.
Han hadde kvartalsmøter som var store pepmøter…
TIDLIGERE A&F-GRAFIKKDIREKTØR
…for å diskutere hvor mye penger vi tjente.
De bare: "Penger!"
Alle som kom inn tidlig hadde aksjer.
Jeg var på rett sted til rett tid.
Abercrombie Kids ble lansert.
Hollister solgte California-drømmen.
Abercrombie & Fitch hadde monopol på livsstilsklær.
Det gjorde Leslie Wexner til milliardær.
De bygde en enorm campus, det var som en universitetscampus.
De var noen av de første som gjorde det,
ideen var at jobb var livet og livet var jobb.
Alle jobbet natten gjennom, det var som å henge med venner.
Teamet mitt kalte det 13. klasse, for det var… Det føltes sånn.
Mike hadde middager hjemme hos seg. De var store, ville eventer med catering.
Det var festing og flørting. Festing med servitørene
etter at han hadde lagt seg.
David Leino fikk Abercrombie tatovert.
Det ble en greie.
Det var som en sykdom. "Abercrombie for alle pengene,
hvis du ikke lever og ånder det, så ikke kom hit."
Det var kulturen.
Det var livet ditt, men det var ikke et dårlig liv.
Du var ute tre, fire, fem kvelder i uka. Vi begynte med to irske bilbomber.
Det var sånn vi startet kvelden. Det var det Abercrombie ville.
Vi ble sett på som en kul gjeng.
Den første uken jeg jobbet i Abercrombie & Fitch
sa HR-representanten at man kunne skrive A&F med hundedritt…
TIDLIGERE A&F-SELGER
…på en kaps og selge den for 40 dollar.
Hun sa: "Det er sånn det er nå. Det er fantastisk."
Fra begynnelsen brukte Mike Jeffries evnene sine, og ressursene fra Wexner,
på markedsføring.
Bildespråket eksisterer ikke lenger.
Nå ville det vært på Instagram. Abercrombie ville sikkert vært Only Fans.
TIDLIGERE REDAKTØR I A&F QUARTERLY
Jeg var sjefredaktør i A&F Quarterly.
Quarterly, The Quarterly,
A&F Quarterly, magalog, vi brukte ulike termer.
TIDLIGERE REDAKTØR I A&F QUARTERLY
Teamet var sjokkerende lite.
Hvite menn fra nordøst som satte sammen denne trykksaken.
Alle var veldig unge. Jeg var 21, 22.
Jeg var veldig heldig som rapportere til noen av de største i industrien
som ferskt nyutdannet.
Det var veldig egensnekret.
Det var ånden Savas og Bruce Weber fremmet.
FOTOGRAF
Jeg har alltid følt at menn, som kvinner,
trenger å sette pris på seg selv og hvordan de ser ut fysisk.
Kom igjen!
Man kan ikke overdrive påvirkningen Bruce Webers estetikk hadde.
Mike la alle eggene sine i den kurven.
Abercrombie-estetikken er Bruce Webers estetikk.
Gruppebilder av glade folk, unge folk, sex, amerikansk kultur,
golden retrievere på landsbygda.
Bruce Weber var den best betalte fotografen.
Han var berømt.
KUNSTNER, AKA "BRUCE SARGEANT"
Han tok bilder for Calvin Klein, alle, og lagde en vakker bok, Bear Pond.
Det var da jeg skjønte at jeg var homofil.
Alle homofile jeg kjenner har… Det ligger en der.
Abercrombie og Bruce Weber laget også noen filmer.
Brandon, første opptak.
STEMMEN TIL BRUCE WEBER
Vi skal lage musikal. Du må danse. Kan du det?
Jeg danser ikke, men jeg later som jeg danser,
det er vanligvis godt nok.
Det var tydelig for alle som fulgte med
at mange homofile var involvert i alt.
Det geniale med merkevaren
var at det gikk over hodet på deres målgruppe,
den hetero studenten.
Jeg flyttet til San Francisco og jobbet for XY Magazine,
det var et magasin for unge homofile menn.
Mange highschool-elever sendte oss bilder av dem selv
og et essay om hvordan det var å være åpen homofil på deres skole.
På slutten av 90-tallet var det fortsatt mulig å være homo i Iowa
og tro at du var den eneste.
Flere av dem begynte å gå med Abercrombie,
de tok til seg den moten og typen maskulinitet,
hva enn det betydde. Alt dette skjedde på slutten av 90-tallet.
Mange så på annonsene og videoene
og tenkte: "Fantasien min blir representert."
Bruce Weber ga det klassiske tilbake til de homofile.
Det var å fjerne skammen,
en avstand til umiddelbar sex, sexvitser og homoseksualitet.
Det var som en avstand.
Bruce Weber var ikke den første. Det går tilbake til antikkens Hellas.
Abercrombie ba meg lage veggmalerier til Abercrombie-butikkene.
Disse homoerotiske, vakre guttene omgås med hverandre.
De får deg til å tenke på det evige og at alt er evig godt.
Første opptak.
Jeg er armhule-fyren.
Abercrombie fant en nisje med å finne helt nye modeller.
Mellomklassen, store og sterke karer.
Og jeg bare: "Jeg er fra Minnesota og skal stå modell."
Jeg passet inn i imaget deres.
Jeg er fra Nebraska.
Jeg var kaptein på fotball- og brytelaget, homecoming-konge, alt det der.
Jeg drømte ikke om å bli Abercrombie-modell.
Jeg var full i en bar, en dame kom bort, hun var speider for Abercrombie.
"Kan du komme i morgen? Du ser bra ut."
Vi tok noen bilder, tre uker senere var jeg i Brasil.
Det var første gang jeg så havet og reiste utenfor Nebraska.
Du skulle være deg selv, være original,
bare gjøre hva som helst, klatre i trær og hoppe i vannet.
Hvis Bruce så at du gjorde noe naturlig,
samhandlet med naturen, ville han ta bilder av deg.
Gutter klatret i trær: "Bruce, dette er et tre, jeg er i det."
Eller gjøre armhevinger på en fortauskant.
Det var mye testosteron, det var veltrente gutter.
Karene prøvde å imponere kvinnene.
Det var menneskehet på et grunnleggende nivå.
Vi fikk Bruce-bilder til butikken tre, fire ganger i året.
Vi var spente på å se Bruce Weber-bildene.
Hvem hadde de valgt til å representere Abercrombie & Fitch?
Det er andre merker for alle andre.
Dette er Abercrombie & Fitch.
Det var mitt ansvar å rekruttere disse menneskene
slik at de kunne skape et miljø.
Hvordan tror du det går?
Ganske bra.
Hver butikk fokuserte på sin universitetscampus,
de rekrutterte de kjekkeste guttene.
Hvis en fyr var populær, ville andre si: "Hvilke klær går han med."
Så kopierte de det.
Tanken var at om vi fikk de rette folkene
til å gå med klærne, være ambassadører for merket,
så ville de andre kopiere det.
Pre-digital influencer-markedsføring.
Som leder i Abercrombie fikk du raskt opplæring i rekruttering.
Du må rekruttere,
du skal ikke bare rekruttere, du må rekruttere pene folk,
og sånn ser pene folk ut. Vi hadde en bok.
Å vise frem A&F-stilen
er en svært viktig del av opplevelsen i Abercrombie & Fitch-butikkene.
Våre medarbeidere er en inspirasjon for kunden.
En pent kammet, attraktiv, naturlig, klassisk frisyre er akseptabelt.
Dreadlocks er uakseptabelt for menn og kvinner.
Gullkjeder er ikke akseptable for menn.
Kvinner kan gå med et tynt, kort, delikat sølvkjede.
Merkets representanter må alltid bruke passende undertøy til enhver tid.
Naturlig. Amerikansk. Klassisk. A&F-stilen.
Ingen andre merker gikk til så ekstreme lengder
som å mikrostyre alt fra hvordan butikken så ut
til hvordan lagermedarbeideren kledde seg.
Jeffries var ekstrem. Han detaljstyrte alt.
Hvis du så på butikkene, var de absolutt feilfrie. Sant?
Mike brydde seg om hver eneste detalj.
Mike Jeffries var kjent for uanmeldte butikkbesøk.
Han brydde seg om hvordan de så ut, og han ville se dem personlig.
Mange kalte dem "blitzer".
La oss si et besøk var på fredag.
Mandag, tirsdag, onsdag og torsdag jobbet du hele kvelden.
Vi måtte sørge for at alt var perfekt.
Alt måtte vaskes. Det er ikke støv noe sted.
Elghodet var rent.
Men det viktigste var hvem som var på jobb.
Det var enkelte ansatte kun for besøk.
Det var ikke: "Butikken selger ikke nok."
Det var: "Dere må få tak i flere pene folk."
Da vi skjønte at vi hadde klart det, var da LFO kom ut med "Summer Girls".
-Den LFO-sangen. -"Summer Girls".
Jeg liker jenter kledd i Abercrombie & Fitch
Jeg liker jenter kledd i A&F
Jeg tar dem om jeg får
Det er fett… noe om sommer… sommeren
Den kom ut om sommeren. "Vi gjør noe riktig."
Jeg liker jenter kledd i Abercrombie & Fitch
Jeg tar dem om jeg får
Hun har vært borte siden sommeren…
Det var nok det kuleste som har skjedd Mike Jeffries.
Da visste han at han hadde fått det til.
Sett fra et kreativt perspektiv var han en genial mann.
Han vet hva han gjør, og hva han vil. "Jeg bryr meg ikke om hva andre gjør.
Jeg skal gjøre det jeg synes er vakkert og kult."
Og det gjorde han.
Første gang jeg oppdaget Abercrombie var da jeg mottok en katalog.
Jeg vet ikke hvorfor.
Jeg så ungdom som smilte og lekte seg,
jeg tenkte: "Når jeg går på college, henger jeg kanskje med venner
i en åker, arm i arm som dette,
hopper rundt og ligger i en haug som de gjør i katalogene. Jeg vet ikke."
BLOGGER
Jeg heter Phil Yu. Jeg skriver en blogg, Angry Asian Man,
som tar opp asiatisk-amerikansk identitet.
Noen lesere begynte å sende meg bilder: "Har du sett dette fra Abercrombie?"
Det var T-skjorter.
T-skjorter med trykk var vår personlighet.
Vi beveget oss i lysets hastighet.
T-skjortene hadde ikke lang levetid, man måtte produsere kunst hele tiden.
Alle de dumme slagordene vi skrev på dem, alt det var oss.
Ingen tekstforfattere.
De ville at vi skulle være respektløse. De ville at vi skulle være morsomme,
relevante for college-markedet.
Et av temaene var Buddha Fest, og det hadde en klisjéaktig, fet Buddha.
Det var én jeg syns var morsom:
"Vest-Virginia, ingen livvakter i dette genbassenget."
Jeg lo da, nå tenker jeg: "Det er støtende og problematisk."
Den andre skjorten var "Juan til for turen".
Og et esel med en sombrero som holdt en taco.
Den alle husker,
Wong Brothers, en reklame for et fiktivt renseri.
Slagordet var: "To Wongs kan gjøre det hvitt."
Popkultur-orientalisme, sant?
Folks forståelse av asiater, om de bare så på amerikansk TV og film.
Hva skjer, sexy?
Det var smakløse fonter og karikering av den skråøyne asiaten med overbitt.
"To Wongs kan gjøre det hvitt."
Asiatisk-amerikanere får høre at man ikke skal gjøre noe ut av seg.
Sitt stille i båten.
Mange av oss er barn av innvandrere.
Men i det øyeblikket tenkte jeg: "Det er greit å reagere på dette."
Jeg vet ikke hva det var, men ungdommen elsket å gå med de T-skjortene.
Så vi fortsatte.
Og de var billige. Vi solgte dem med 85 % avanse.
Når noe sånt skjer, ser jeg for meg et scenario der noen, som…
Hvis de bare hadde hatt én person som: "Kanskje dette ikke er en god idé."
Jeg hadde ingenting med det å gjøre,
men to av personene bak var asiatisk-amerikanere,
og det var derfor det ble godkjent.
Det føles som om du kastet en bombe på meg.
Hva? Var det en asiatisk designer der?
Kanskje det var noen, den ene asiaten ga berettigelse.
Det er den ene fyren som… "Finner du det støtende?"
Kommer han til å si: "Nei.
Jeg mener, ja", eller kommer han til å si: "Dette krenker min identitet."
I dette miljøet hvor alle er hvite, og du bare…
Jeg tror ikke det hadde føltes trygt.
Dette rasistiske produktet provoserte mange asiatisk-amerikanske studenter.
De slo tilbake med:
"Dette skulle egentlig være her for meg",
det var der reaksjonen begynte å vokse blant studentene.
Det er alltid folk som ikke forstår smerten som ligger bak noe sånt,
de ser det bare som morsomt.
Protesten var ikke-voldelig og ryddig,
det kan ikke sies om parkeringsplassen da alle skulle kjøre hjem.
-La oss snakke om "To Wongs"-skjorten. -Det er en av T-skjortene jeg husker.
Mike trakk alt tilbake fra butikkene,
og vi brant dem for å være sikre på
at ingen endte opp med varene.
De beholdt "Juan til for turen". Det var åpenbart et esel.
De insinuerte helt klart noe.
Den stakkars personen som måtte skrive: "Vi trodde asiatene ville elske dem."
Det sto i en pressemelding fra Abercrombie.
Vi prøvde å være vittige.
Jeg vet at vi begikk noen feil.
Vi innrømte at vi hadde tatt feil
og ryddet opp i det så raskt som mulig.
Vi lærte av det og gikk videre.
Vi fikk tilsnakk: "Ikke gjør det igjen. Men gjør noe annet i den duren."
Det kommer fra toppen om de godkjenner sånne T-skjorter.
Det viser hva som foregikk i kulissene.
De eksisterer i en boble, sant?
De ser ikke hva det gjør
med den asiatiske gutten som ser dem og tenker: "Hva er dette tullet?"
Eller: "Skal dette være kult?"
Dette er den refleksjonen jeg ser av meg i popkultur.
Kanskje jeg må akseptere dette som asiatisk-amerikansk.
Første gangen jeg innså at imaget var blitt problematisk,
var da jeg så Sam Raimis Spider-Man.
Den kom i 2001, med Tobey Maguire.
Det var et uhell.
Peter Parkers mobber er Flash Thompson,
han har tradisjonelt vært en stor, blond drittsekk.
I filmen går han i Abercrombie fra topp til tå.
Det gjorde meg opprørt.
Jeg tenkte: "Det er ikke bra." Jeg visste det ikke var bra.
Noe hadde endret seg.
Hva symboliserte Abercrombie for deg?
Det var en kul gutt som aldri ville gjort noe sånt.
2003 ABERCROMBIE SUGER
I 2003 var jeg journalist i Wall Street Journal,
jeg var i New York og besøkte butikker.
En kollega og jeg går inn i American Eagle Outfitters.
Kollegaen min snakker med butikksjefen. Hun spurte: "Hvordan endte du opp her?"
Hun sa: "Jeg var distriktssjef for Abercrombie & Fitch, så gikk jeg hit."
Kollegaen min sier: "Det er interessant.
Det er en litt annen kultur som prøver å holde merket positivt."
Butikksjefen begynner å gråte.
Hun sa: "Jeg trives så godt her, jeg kan ansette hvem jeg vil."
Hun gestikulerte mot en fyr som fulgte kvinner til prøverommet,
en lyshudet svart fyr med dreadlocks.
Kollegaen min nikker, som om hun forstår hva som blir sagt.
Det er noe jeg ikke forstår.
Så jeg begynte å intervjue folk som hadde jobbet for Abercrombie & Fitch,
og jeg fant ut at de fleste
ble rekruttert til jobben på grunnlag av utseendet.
Jeg begynte å ane at de også sparket folk.
Og det var det som gikk inn på meg, det kunne ikke være helt lovlig.
Så fant jeg en butikksjef som fortalte:
"Man må rangere alle ansatte
på en skala fra 'kul' til 'rocker'. Og hvis de ikke er kule, i det minste,
må du fjerne dem fra skiftlisten."
Salgstall betydde ingenting.
Det som betydde noe var at de ansatte, som du tok bilder av
og sendte til hovedkontoret, var pene.
Dette må da være ulovlig. Sant?
Jeg fikk aldri mange timer.
Så jeg gikk til en av lederne og spurte: "Kan jeg få flere dagskift?"
Han sa: "Alle skiftene er dekket. Vi har bare kveldsskift."
Jeg sa: "Jeg liker ikke å støvsuge, jeg liker ikke å pusse vinduer."
Han sa: "Men du er flink til å pusse vinduer. Du er god på det."
Jeg sa til ham: "Jeg kan bytte med noen.
Vennen min sa at hun gjerne bytter. Hun har ikke noe imot kveldsskift."
"Nei, vi liker ikke at dere bytter. Du har fått det skiftet du skal ha."
Jeg klagde til vennen min: "Jeg forstår det ikke."
Hun sa: "Det er nok fordi du er svart. Ingen andre svarte jobber der."
Da hun sa det, kunne jeg kjenne det i roten av hjertet, jeg visste det.
Jeg visste det, men kunne jeg gjøre noe mot det?
Dette er et selskap. Dette er ikke en person som stopper meg.
Men etter det fikk jeg ikke flere skift.
Jeg spurte ham: "Hva skal jeg gjøre? Jobber jeg fortsatt her?
Jeg har ikke fått skift på to måneder." Han sa: "Du jobber her. Bare ring oss."
Jeg visste at jeg hadde fått sparken. Jeg fikk ingen oppsigelse.
Det var ingen som ringte meg. Det var bare over.
Butikken vår lå veldig nært UC Irvine.
UC Irvine er kjent som UCI, University of Chinese and Indians.
Det er 75 % asiatisk.
Koreansk, indisk, kinesisk og japansk.
Det var ikke overraskende at ansatte hadde asiatisk etnisitet.
Vi gjorde oss ferdige før jul, og vi fikk en kort meddelelse:
"Hvis du ikke har en lønnsslipp, får du ikke flere skift denne sesongen."
Navnet mitt sto ikke på listen,
så jeg snakket med vennene mine.
"Navnet mitt er borte, står dere på listen?"
"Vi står ikke på listen." Jeg tenkte: "Det er rart."
Assisterende butikksjef, som er asiatisk-amerikaner,
sa at den virkelige grunnen var at etter blitz-besøket
gikk en fra hovedkontoret rundt,
og de la merke til mange asiater i butikken.
Han sa: "Dere må ha stab som ser slik ut",
og pekte på en Abercrombie-plakat av en kaukasisk modell.
Det gjorde vondt, jeg hadde positive opplevelser med selskapet,
og så får man høre: "Vi vil ikke ha deg på grunn av hvordan du ser ut."
Det var sårende.
Jeg tok ned alle plakatene.
Fordi jeg ikke lignet på folkene på bildene,
hadde jeg mistet jobben.
Jeg var sint.
Men hva kan man gjøre? Vi var 21-åringer. Hva gjør man?
Det virket veldig eksplisitt.
Jeg dro til butikken.
Jeg snakket med den som jobbet der,
hun sa: "Du får ikke mer jobb." Jeg spurte: "Hvorfor ikke?"
Hun sa: "Sjefen min sa du ikke får skift
fordi det jobber for mange filippinere her allerede."
Jeg sa: "Er du seriøs?" Hun så ukomfortabel ut og svarte: "Ja."
Jeg hadde ikke sagt at jeg var filippinsk, de som jobbet der bare gjettet.
Jeg fortalte foreldrene mine og nære venner om det.
De var enige i at dette var for drøyt.
Folk visste vel ikke hva man kunne gjøre.
Hva sier du til ungen din
når noen sier at vi kan ikke ansette deg på grunn av den du er?
Jeg snakket med mamma om det, og hun sa:
"Det overrasker meg at du ville jobbe der.
Du var vel god nok som vaskehjelp,
men den butikken var tydelig på at de ikke ville ha folk som oss der.
Jeg forventet faktisk ikke noe annet.
Alt ved den butikken skrek at vi er annerledes. Vi passet ikke inn."
I enhver eksklusiv butikk
vil du se selgere som ser ut som om de kommer fra motemagasiner.
Forhandlere søker arbeidere med et utseende de tror selger klær.
Men kan det være en form for etnisk diskriminering?
Det blir Abercrombie & Fitch anklaget for.
De ni saksøkerne hevder at de fikk sparken, eller ikke fikk jobb,
fordi de ikke var hvite nok.
Når jeg fikk skift, skulle jeg komme ved stengetid.
Jeg var en saksøkerne i Abercrombie-søksmålet.
To av saksøkerne i denne saken er her, Anthony Ocampo og Jennifer Lu.
Jeg er en av dem som saksøkte Abercrombie.
Vi ville representere dem som hadde opplevd dette,
gi dem en stemme og sørge for at Abercrombie ble holdt ansvarlig.
Amerikansk betyr ikke hvit.
En venn jobbet for MALDEF,
Mexican American Legal Defense and Education Fund.
Han jobbet for Tom Saenz,
og det viste seg at Tom hadde hørt flere rykter
om diskriminering i Abercrombie.
BORGERRETTIGHETSADVOKAT
Jeg kunne gå til kjøpesenteret
og bekrefte det klienten hadde sagt, så jeg gjorde det.
Jeg gikk inn i A&F-butikken og så hvem som jobbet der.
Så krysset jeg gangen og gikk til en lignende butikk,
enten det var Old Navy, Banana Republic eller Gap,
kontrasten var slående.
I de andre butikkene
så man medarbeidere som så ut som Sør-California,
for det meste fargede som jobbet i butikk.
Hos Abercrombie & Fitch jobbet det omtrent bare hvite.
Vi snakker ikke om en person som ble nektet jobb,
så forferdelig og ulovlig som det er.
Vi snakker om en landsdekkende praksis
i hundrevis av butikker, som påvirker tusenvis av studenter.
Det var vanskelig å finne saksøkere,
delvis fordi så få fargede ble ansatt i Abercrombie & Fitch.
Min lillesøster tekstet meg… ringte meg.
Vi tekstet nok ikke da. Jeg tror det var altfor dyrt.
Men hun ringte og sa:
"Jeg så noe på Internett om Abercrombie & Fitch,
et søksmål om etnisk diskriminering.
De diskriminerte absolutt deg. Ring dem."
Jeg tenkte: "Jeg lurer på om det som skjedde var ille nok."
Hvis jeg forteller hva som skjedde, vil de si at det ikke passer inn?
Jeg tenkte at det ikke var ille nok.
Men om du ser på rasisme, sexisme eller homofobi…
Det trenger ikke å være "ille nok". Noen trenger ikke å kalle deg…
Noen trenger ikke kalle meg nigger midt i Abercrombie & Fitch
for at det skal være ille nok.
Men 19 år gamle Carla tenkte: "Ikke vet jeg."
Jeg har aldri sett så tydelig rasisme.
Jeg var forbannet.
Jeg ble rasende, det lettet aldri.
Så da jeg ble invitert til å delta i søksmålet, tenkte jeg: "Ok".
Her er en mulighet til å konfrontere Abercrombie
for at de profilerer seg som helamerikanske,
men måten de opprettholder den amerikanske profilen på
er å ansette en haug med hvite og sparke mange fargede.
Vi spurte hvilke erfaringer de hadde med å jobbe for Abercrombie
eller i søknadsprosessen.
Det viste seg tydelig at hvite ble foretrukket…
ARBEIDSRETTSADVOKAT
…fremfor afro-, latin- asiatisk-amerikanere,
alle som ikke passet inn i denne profilen.
TIDLIGERE BUTIKKSJEF
Jeg fikk skiftlisten tilbake med overstrykte navn.
Rett og slett med beskjed om at folk ikke var pene nok.
Jeg kan ikke se ansatte i øynene, lyve til dem og si: "Vi har ikke timer."
Når det er fordi de ikke er pene.
Jahan fortalte oss hva Abercrombie sa.
Det var ikke det at vi ble diskriminerte.
Vi var bare ikke pene nok til å jobbe på gulvet. Vi var bare stygge!
Det var latterlig. Vi kom sammen og sa: "Kødder de med oss?"
Det er vel bedre enn å si: "Vi diskriminerte disse menneskene."
Det var virkelig latterlig.
ABERCROMBIE AVSLUTTET SAKEN MED FORLIK. DE INNRØMMET INGEN SKYLD.
Abercrombie ble saksøkt i et gruppesøksmål for å sette brune og svarte på bakrommet.
VIDEOER FRA LAGERROM
Abercrombie & Fitch avviste anklagene, men inngikk forlik.
Abercrombie visste at de hadde mye å skjule,
og tilbød et stort forlik med en gang.
Abercrombie & Fitch måtte betale nesten 50 millioner dollar
og gjøre noen endringer.
Abercrombie gikk med på et samtykkedekret.
I TILLEGG SIGNERTE ABERCROMBIE ET SAMTYKKEDEKRET.
DE SKULLE ENDRE PRAKSISEN FOR REKRUTTERING OG MARKEDSFØRING.
ABERCROMBIE MÅTTE RAPPORTERE TIL EN RETTSUTNEVNT SAKKYNDIG I SEKS ÅR.
DET FORELÅ INGEN BØTER FOR Å IKKE MØTE MÅLSETTINGER.
Abercrombie måtte ansette en mangfoldsdirektør.
En flott mulighet til å jobbe for et selskap som virkelig trenger deg.
Om de vil ha deg, er en helt annen sak.
En hodejeger ringte meg. "Det er en mulighet i Ohio.
Et merke som heter A&F." Det var ukjent for meg.
Jeg dro til senteret for å se.
Jeg kikket rundt og tenkte: "Dette er annerledes."
TIDLIGERE A&F-MANGFOLDSDIREKTØR
Jeg måtte finne ut hvordan man gir et merke ny identitet
fra et mangfold & inkluderingsperspektiv, som da ikke var en funksjon.
Ikke et kontor, ikke en disiplin. Ingen muskler.
Jeg måtte finne ut av det. Jeg sa: "Du har bedt til Gud.
Du har bedt om noe stort. Han forteller deg at det er dette."
Jeg spurte om rapporteringsstrukturen,
det var det viktigste for meg, det var til adm. direktør og styreformann.
Jobben hadde store utfordringer jeg måtte navigere.
Noen av utfordringene var:
"Hvordan skaper man en merkevare med færre motsetninger?"
DERE SPURTE OSS, OG VI SVARTE.
DISKRIMINERER IKKE SELSKAPET DERES BASERT PÅ FOLKS UTSEENDE?
Vi møter folk hver dag med et inkluderende tankesett
som omfavner mangfold.
-Kom og jobb med meg i New York. -Arizona.
-Florida. -Belgia.
-Spania. -Hongkong.
-Tyskland. -Storbritannia.
Når en som meg havner i en sånn situasjon,
forstår man at dette var former for symbolske tiltak.
Du kan enten si: "Jeg vil ikke være en del av det",
eller se det som en mulighet
for å åpne døren bredere for folk som kommer etter deg,
folk som ikke tidligere har fått den typen muligheter.
Jeg jobbet med rekruttering i noen år på svarte høyskoler og universiteter.
Som en brun mann, som ser hvit ut,
og kledd opp i Abercrombie & Fitch, som var påkrevd når vi var på campus,
da får du stygge blikk, forståelig nok.
Da jeg begynte, var 90 % av de ansatte hvite.
Innen fem eller seks år var 53 % av de ansatte ikke-hvite.
Da jeg gikk over til min rolle i mangfold og inkludering,
hadde jeg mitt første møte med ledergruppen.
De snakket om hva vi ville ha i butikkene.
Måten de snakket om skjønnhet på,
hvem var pene, hvem var ikke pene, en persons nese var sånn eller slik.
Jeg kunne ikke fatte at de snakket om folks trekk på den måten.
Eller så ble det notert i intervjuet. "Nei."
Jeg kunne ikke tro det. Jeg var sjokkert.
Representantene fikk nye titler.
De ble enten kalt "effekt", da skulle du jobbe på lageret,
eller "modell", da jobbet du i butikken.
Ved å kalle minstelønn-ansatte "modeller"
trodde Abercrombie at de kunne slippe unna med
alt et modellbyrå slapp unna med.
Etter samtykkedekretet ble ikke kravet om utseende uttalt,
de var mer forsiktige med å ikke bruke de ordene,
men de ordnet opp i det
da det ble godkjent at de kunne kalle dem modeller.
Ingenting endret seg.
Hva om en stygg person søkte om å være modell?
De ble intervjuet på lik linje med andre.
Men hadde de like liten sjanse for å få jobb som før dekretet?
Absolutt.
Ja.
Samtykkedekretet endret ikke ledelsen.
Hele lederstrukturen ble opprettholdt.
På det tidspunktet hadde Jeffries nesten 10 % av aksjene.
Så ingenting endret seg.
Mye av dette kom ovenfra og ned.
Jeffries og Bruce Weber hadde virkelig problematisk atferd.
DETTE ER PÅSTANDER OM BRUCE WEBER.
HAN HAR IKKE GITT EN KOMMENTAR OG HAR IKKE BLITT DØMT FOR NOEN FEILGREP.
Bruce Weber kunne misbruke makten sin fordi han var beryktet og eksentrisk.
Det var velkjent at Bruce likte unge menn.
Han invitere deg over og prøvde seg på "god berøring".
Du la hånden din på brystet,
han la hånden sin over din og snakket for å roe deg ned.
Så sa han: "Jeg skal senke hånden din. Si ifra når jeg skal stoppe."
Jeg rører den ikke.
Han sa:
"Nei, vi senker hånden din, og når jeg…" Jeg sa: "Nei. Det er greit som de er."
Bruce ringte en fyr.
Han ble invitert på middag.
"Hei, du burde komme. Jeg skal spise middag.
Leke med hundene mine." Han dro og dukket ikke opp dagen etter.
På tredje dagen ringer telefonen. Jeg tenker: "Jeg vet hva dette er."
"Hei, Bobby. Jeg sender en bil for å hente deg til middag."
Jeg tenker at nå blir jeg sendt hjem.
"Jeg kan dessverre ikke komme."
"Du må komme. Det er bra for karrieren din."
"Nei, det går bra, men tusen takk."
Ett minutt senere ringer telefonen. La oss si mindre enn to minutter.
Jeg tar den: "Hei, Bobby. Dessverre blir du kuttet, flyet er klart.
Pakk bagene, du flyr ut i kveld."
På et øyeblikk var jeg ferdig.
Så var det Michael Jeffries.
Han var på fotograferingen for å ha det gøy.
Han var også veldig glad i unge menn.
Men han var så rar at… Jeg vet ikke hva den fyren likte.
Det virket som om de alltid la til enda et trinn i prosessen.
Det ene var at du måtte gå inn i et telt
som var avstengt, Bruce Weber og Michael Jeffries satt der.
De skulle intervjue deg for å se om de likte personligheten din,
hvem du var, hva du kunne.
Da han drev Abercrombie, solgte han klær til kvinner og jenter,
men det de fleste så, og reagerte på,
var bildene av den mannlige formen.
Jeg tror ikke Mike innså at han også var et homo-ikon.
Det var kjent, eller antatt, at han var homofil,
men han holdt privatlivet skjult.
På begynnelsen av 2000-tallet var Mike Jeffries fortsatt i skapet.
Jeffries hadde vært gift og hadde en sønn.
Kona var ute av bildet,
etter hvert kom hans livspartner, Matthew Smith, inn i selskapet.
Det er mye som foregikk internt med Mike Jeffries
som svært få har kjennskap til.
Han var ute av kontroll, virkelig ute av kontroll.
Han hadde flere grusomme plastiske operasjoner.
Han ville være ung.
Han jaget ungdommen. Det er en gammel historie.
Jeg var fascinert av Mike og selskapet.
Mike var en merkelig, bisarr og interessant mann.
Jeg ville skrive om firmaet.
Jeg ville inn på hovedkontoret. De kalte det Campus.
Jeg fikk en telefon fra en redaktør i New York Times Magazine,
jeg hadde skrevet for dem noen år. "Vil du skrive om Abercrombie & Fitch?"
Jeg sa: "Absolutt. Hvordan fikk dere tilgang?"
"De inviterte oss."
Jeg vet fortsatt ikke hvorfor Mike hadde avvist så mange tilbud,
men plutselig fikk jeg skrive om merkevaren hans.
Han snakket om det. Han sa: "Dette er en divafri sone."
Men han var divaen. Han tok alle avgjørelsene.
De hadde modellbutikker på campus.
Han gikk gjennom dem
og kontrollerte som besatt hvordan buksene falt på dukkene.
Å gå gjennom butikken med ham avslørte
hans klare, tradisjonelle tanker
om maskulinitet og femininitet.
"Vi må få denne fyren til å se mer ut som en fyr."
Han sa om dukken: "Hun må ikke se for maskulin ut."
Det var det han sa.
Han gikk gjennom jentekolleksjonen.
Han plukket ut et par kordfløyelsbukser som for ham virket for maskuline.
Han sa "Hvem faen designer dere for? Lesber på trehjulinger?"
Det språket gikk litt utover
det som var implisitt, det ble eksplisitt,
vi designer ikke bare for menn og kvinner, jenter og gutter.
Vi designer for sexy kvinner og sexy menn, og sexy jenter og sexy gutter,
og sexy betydde hetero-sexy, ikke lesber.
Jeg ville psykoanalysere ham.
Jeg ville finne ut hvem han var.
Jeg spurte om kontroversene og søksmålene,
han ble utrolig defensiv.
Han endte opp med å si ting som var for ærlige.
Han sa: "Er vi ekskluderende? Absolutt.
Alle kan ikke gå i våre klær. Jeg vil ikke at alle skal gå i våre klær."
Han snakket om å gå etter de kule ungdommene.
Han snakket om den helamerikanske, kule ungdommen.
Han fetisjiserte den amerikanske gutten.
Han er ikke den eneste i moteindustrien som har sånne meninger,
men han var den eneste som tilsynelatende sa det høyt.
To dager senere fikk jeg en e-post,
de ville trekke samarbeidet om artikkelen.
Historien var død for The New York Times Magazine.
Jeg skrev artikkelen for Salon.
Da den kom ut, fikk den noe oppmerksomhet
som et profilintervju av denne merkelige, vellykkede motesjefen.
Så det å åpent innrømme at man er ekskluderende,
det var akseptabelt i 2006.
Det som gjør Abercrombie unikt for meg, er at de ikke brydde seg.
De la ikke skjul på noe. De ansatte visse folk.
De ville ha et visst image. Annonsene hadde en viss stil.
De hadde ikke denne tanken
om at vi skal samle oss rundt mangfold og inkludering
og sørge for at alle føler seg representert.
De ble enda mer ekskluderende. De sa: "Vi selger en livsstil.
Vi vil at våre representanter skal se ut som modellene i annonsene våre.
Vi vil at denne livsstilen skal knyttes til oss.
Vi tar ikke avstand fra å være diskriminerende i vår estetikk."
En av grunnene til at jeg ikke kledde meg i A&F,
bortsett fra at det var veldig dyrt, var fordi jeg ikke kunne.
Jeg var feit, homofil og fattig. En trippeldunk for mobbere.
En kveld var jeg oppe sent og surfet på Internett.
Internett var ikke like imponerende da. Jeg kom over en artikkel.
Den var om Mike Jeffries.
Jeg leste et sitat. Det sto:
"På hver skole har du de kule og de som ikke er så kule.
Vi går etter de kule.
Vi går etter attraktiv, amerikansk ungdom med mange venner. Er vi ekskluderende?
Absolutt."
Jeg fant ut at den var sju år gammel.
Denne mannen sa dette for sju år siden, og ingen gjorde noe med det.
En som hadde så mye makt. Ikke sant? Fordi det er greia.
Han var ikke bare direktør i et klesmerke.
Han definerte hva som var kult.
Jeg startet en kampanje hvor jeg ba A&F be om unnskyldning
og begynne å føre større størrelser.
Jeg lagde en presseliste med 200 navn
og sendte pressemeldingen til hundrevis av folk.
Så la jeg meg.
Et intervju fra 2006
med A&Fs administrerende direktør, Mike Jeffries, har gått viralt.
Hvis du ser etter en stor bluse for kvinner, vil du ikke finne den.
Den trendy konsernsjefen vil ikke at du skal handle der.
Han går for langt.
Han har gjort det en milliard ganger. Slutt å handle på A&F.
De sa faktisk: "Feite damer."
Det dukket opp på Twitter og går viralt,
det er en stor kampanje for å kaste Mike Jeffries.
Dere ville gjort noe bra hvis Kim Kardashian fikk plass i klærne.
Denne fyren er ikke attraktiv. Han er en gammel gris.
A&F er et av de mest rasistiske stedene jeg har besøkt.
De suger foran og bak. Og klærne er overpriset.
Om så T-skjortene kan romme disse puppene,
handler jeg ikke hos dere.
Han sier at å produsere alle størrelser bare gir trøbbel.
Ekskludering gjør merket spennende. La oss ta en titt på ham igjen.
Hvis du dømmer noen bare ved å se på dem,
og hvis du bare ansetter pene folk, hva med å ansette flinke folk?
Jeg intervjuet en jente bak en av boikottene,
hun sa: "Abercrombie har stor påvirkning på folk på min alder."
Jenter tror de må være utrolig tynne.
Gutter tror de må ligne
på reklamen de ser når de går inn i butikken.
Det fantes ikke noe merke for henne og vennene hennes
som påvirket dem mer.
Jeg var anorektisk på highschool,
jeg visste hvor skadelig den retorikken kan være for psyken til unge mennesker.
Og det var dem de snakket til, sant? Det var deres markedsgruppe.
De sa til de unge at om de ikke hadde det utseende,
om de ikke var den typen, hørte de ikke hjemme i klærne deres.
Over flere uker snakket folk om dette, og nyhetene dekte det.
Det var da Abercrombie & Fitch ringte:
"Hei, vil du komme til Ohio og hjelpe oss?
Se om vi kan bevege oss videre, om vi kan komme til en enighet?"
Det var meg, lederen for National Eating Disorders Association,
en fra Change.org og to spesialister på spiseforstyrrelser.
Jeg snakket med dem om størrelsesbasert diskriminering.
Jeg snakket også om hvorfor det var en dum forretningsidé.
Når 60 % av forbrukerne bruker større størrelser,
hvorfor ikke omfavne dem?
Så kom teamet inn, de var smilende, energiske og hvite.
Bortsett fra én person,
mangfoldsdirektøren, han var selvsagt svart.
"Vi går etter de kule ungdommene." Hva tenkte du da Mike sa det?
Jeg vil ikke svare på det.
Du tar ikke feil når du antar hva jeg mener om det.
Altså…
Vi sitter ved dette konferansebordet,
jeg sier: "Hvor er Mike Jeffries?"
Mike Jeffries kom ikke til møtet.
Jeg tar frem oppropet på over 2000 sider.
Han hadde en eske. Hva er den til?
Dramatisk legger jeg en bunke foran hver av lederne, veldig dramatisk.
Og jeg sa:
"Hver av disse bunkene representerer tusenvis av mennesker
som er imot det dere gjør som en merkevare."
Mangfoldsdirektøren så fornærmet ut.
Han dro frem en bok.
Han prøvde å forklare meg at selskapet var veldig mangfoldig,
at de hadde gjort fantastiske ting etter at han ble en del av det.
Han ga meg denne boken, jeg så på den og kastet den tilbake.
"Det betyr ingenting. Se deg rundt. Du er den eneste fargede her."
Jo høyere du går, jo eldre og hvitere blir det.
Disse menneskene var med fra begynnelsen. De sier hvem som ser Abercrombie ut.
Du har tallene på butikknivå, men hva med ledergruppen,
hva med de som sitter i styret?
Det stiller spørsmål til systemet, og det er mye mer utfordrende.
Det er ikke noe som kan fikses med en ansettelsesbølge over ett år.
Ledelsen forble hvit.
De fleste punktene i dekretet var på butikksiden.
Det var 90 % av de ansatte. Så det var det vi fokuserte på.
Du kan kalle det et glasstak for fargede.
Du drar til kontoret og treffer de nye regionale lederne:
"Er det noen her? Ok, nei."
Jeg gjør alle fargede ledere, som jeg har satt pris på å jobbe med,
en virkelig bjørnetjeneste om jeg ikke i det minste sier
at det var ikke ikke rasistisk.
"Det var ikke ikke rasistisk!"
Jeg tror de virkelige bevisene på lederforpliktelsen ble belyst
da dekretet var over.
De forbedret definitivt mye på overflaten.
Men de kom ikke i nærheten av de resultatene de lovte,
og ingenting var bindende, det var det store problemet.
ABERCROMBIE BLE ALDRI DØMT FOR BRUDD PÅ SAMTYKKEDEKRETET.
DEN RETTSUTNEVNTE OBSERVATØREN FANT AT A&F IKKE MØTTE MÅLSETTINGENE,
INKLUDERT UNDERREPRESENTERING AV MINORITETER.
Da dekretet var over, begynte man å se det man kaller "utmattelsen".
Ikke sant? Folk var…
Så kom motstanden. "Må vi virkelig gjøre dette?
Må vi bruke så mye penger på det?" Gikk vi virkelig inn for det?
Eller ikke?
Jeg har vært i Todds sted.
Det er en vanskelig posisjon som vi setter marginaliserte folk i.
Vi sier: "Ok, fiks alle problemene."
Han fikk et umulig oppdrag, det var nok derfor han sluttet.
Jeg er forsiktig med hvordan jeg omtaler erfaringene mine der,
for da jeg sluttet, lignet det ikke på det stedet jeg arvet.
Om ikke annet, er det suksess i mine øyne.
Ok.
MOTEBLOGGER
Jeg heter Samantha Elauf.
Født og oppvokst i Tulsa i Oklahoma.
Jeg søkte jobb hos Abercrombie & Fitch.
Det var et spørsmål de stilte som stakk seg ut for meg:
"Hva betyr mangfold for deg?"
Jeg tenkte: "Ok, jeg passer perfekt her."
På intervjuet hadde jeg på meg jeans, hvit skjorte og et svart hodeskjerf.
Hun skulle ringe meg og si fra når jeg skulle ha orientering.
Vennen min tekstet og spurte:
"Har sjefen min ringt deg. Når begynner du?"
Jeg sa: "Hun har ikke ringt meg." Hun sa: "Jeg spør."
Hver gang hun spurte, oppførte sjefen seg veldig rart.
Etter intervjuet ringte hun sin sjef på grunn av det svarte hodeskjerfet.
På den tiden hadde de forbud mot svart.
Han sa: "Fargen spiller ingen rolle. Hun kan ikke jobbe her."
Det var første gang jeg opplevde noe sånt.
Senere var jeg hos mammas venninne, jeg fortalte hva som hadde skjedd.
Hun sa at jeg burde ta kontakt med CAIR,
Council of American-Islamic Relations.
De gikk ut med historien min.
De sendte saken min til EOC for å høre om de ville gå til søksmål.
Det var da alvoret begynte.
Det var bilde av meg overalt, og folk sendte meg meldinger.
Folk tvitret de villeste ting.
Jeg sluttet å lese kommentarene.
De positive, oppmuntrende ordene druknet i alt hatet.
Jeg fikk et par drapstrusler.
Det var hat mot min religion og min beslutning for å dekke meg til.
Det var også muslimer som sa:
"Hvorfor vil du jobbe for Abercrombie?"
Folk sa: "Dra tilbake til landet ditt",
men jeg er født og oppvokst i Tulsa i Oklahoma.
Hvor skal jeg dra?
Abercrombie sto på sitt og hevdet at de hadde rett.
Abercrombie-advokatene sammenlignet det med
å ha på seg en kaps.
"Vi lar ikke ansatte gå med kaps."
Men det er åpenbare forskjeller på en hijab og en kaps.
Telefonen min eksploderte.
Høyesterett publiserte en liste over 100 saker de ville høre,
min var en av dem.
Det var signifikant.
For det første at et selskap ville la en sak gå til Høyesterett.
Veldig uvanlig.
De fleste selskapene inngår forlik,
de er redde for publisiteten, enten seier eller tap.
Argumentet var at å ansette meg ville skade merkevaren,
noe som ville svekke salget deres.
Det var argumentet, jeg var skadelig, jeg passet ikke inn utseendemessig.
I dag avviste Høyesteretten argumentet med åtte mot én.
Dommerne sier A&Fs handlinger brøt borgerrettighetsloven av 1964.
Hvis Scalia sier at du diskriminerer, da gjør du virkelig noe galt.
Jeg fikk medhold fra åtte dommere, én stemte imot,
dommeren som stemte imot var afroamerikaner.
Jeg sier ikke at du som afroamerikaner
må stå på min side fordi vi skiller oss ut,
det overrasket meg bare.
Når folk sier: "Jeg så deg i historieboken min",
eller "å, jeg leste om deg". "Jeg studerer jus. Vi snakket om deg."
Jeg tror ikke jeg forstod hva jeg gjorde.
Abercrombie & Fitch gikk helt til Høyesterett.
Diskrimineringen var ikke en blipp. Det var ikke bare et sju år gammelt sitat.
Det var identiteten deres.
De forankret seg i diskriminering på alle nivåer.
Abercrombie var nesten synonymt med skandale.
Det handlet ikke om klærne,
at de hadde for mye logo, og at logo var umoderne.
Det var det at merkevaren var blitt problematisk,
som analytikere vil si det,
det er en distraksjon fra det å selge klær.
STEMMEN TIL MIKE JEFFRIES
Andre kvartal viste seg å bli vanskeligere enn forventet.
Vi er ikke fornøyde med resultatene
og jobber hardt for å forbedre trenden for tredje kvartal og videre.
Abercrombie var i ferd med å bli irrelevant under Mike Jeffries.
Men Mike Jeffries tjente mye penger.
Mike var plaget av søksmål fra aksjonærene:
"Hvorfor betaler du deg selv 40 millioner i året
når aksjen er blant de dårligste 10 %."
Jeg fant en håndbok
om hvordan Mike Jeffries skulle behandles på selskapets fly.
Flystandarder.
En 47-siders håndbok for Abercrombie & Fitch privatflyet.
Det er umulig å overdrive hvor detaljerte instruksjonene var.
Hvis passasjerene spiser kald mat, må ikke mannskapet spise varme måltider.
Denne typen instruksjoner blir aldri offentliggjort.
Når Michael, eller en gjest, ber om noe, svarer du: "Ikke noe problem."
Dette bør brukes i stedet for uttrykk som "klart", eller "bare et øyeblikk".
Endingene han gjorde for firmaet var flotte
når det gjelder en liten periode. Jeg tror ikke noe av det var bærekraftig.
Det var ikke en langsiktig strategi.
Det var mer: "La oss vokse så store som mulig, se hva som skjer."
Du vil ikke at merkevaren din skal bli brennhet,
brennhete merkevarer brenner alltid ut.
Abercrombie er i alvorlige vansker. Men Mike Jeffries er ikke klar over det.
På 2000-tallet endret ting seg for Abercrombie,
kundegruppen endret seg.
Tenåringene mistet interessen.
Det var ikke kult.
Abercrombie & Fitch var arbeidsklær.
Jobber du på en byggeplass, kler du deg for jobb.
Når du kommer hjem, tar du av deg alt.
Du tar en dusj.
Du tar på deg noe annet for det du skal gjøre etterpå.
Det var Abercrombie & Fitch-klærne våre.
De unge som lærte at mobbing var kjipt vokste opp,
de brukte ikke penger på noe som ga dem en dårlig følelse.
Så Abercrombie & Fitch…
Noe av den auraen forsvant,
nettopp fordi ekskludering var årsaken til deres suksess.
Ekskludering sluttet å være kult.
Vi har nyheter fra detaljhandelen.
Abercrombie & Fitch, administrerende direktør trekker seg.
Han var på telefonen med ledere søndag 7. desember,
mandag 8. desember kom han ikke på jobb.
Han dukket aldri opp igjen, mange har ikke sett ham siden.
Jeg tror folk trodde at Mike var fast inventar.
Du sitter der og tenker: "Hvor lenge vil den oppførselen tolereres?
Disse kommentarene, denne formen for ledelse?"
Du tror han aldri forsvinner.
Så da han endelig forsvant, tenkte jeg: "Jøss.
De ble endelig kvitt ham."
Alt har sin slutt.
NÅTID
Les Wexner har vært involvert i skandaler.
Jeg er på vei til et møte. Takk.
Les Wexner trekker seg som administrerende direktør i L Brands.
Han er fortsatt under lupen for sine nære bånd til Jeffrey Epstein,
dømt sexforbryter og vanæret finansmann.
Han ga Jeffrey Epstein kontroll over formuen sin,
han lot Jeffrey si at han var modellspeider for Victoria's Secret.
En av hovedårsakene
til at Jeffrey var konstant omgitt av svært vakre unge kvinner.
De trodde han kunne gi dem en karriere.
Eksplosiv avsløring i The New York Times.
Bruce Weber skyldig i seksuelt misbruk over mange år.
Bruce Weber ble saksøkt av horder av modeller.
Bruce sa jeg var anspent og gjorde noen pusteøvelser med meg.
Jeg frøs til. Jeg visste ikke hvordan jeg skulle reagere.
Hele opplevelsen var skremmende og ydmykende.
BRUCE BENEKTER SKYLD.
HAN SA TIL NY TIMES: "JEG HAR BRUKT PUSTEØVELSER
OG FOTOGRAFERT TUSENVIS AV NAKENMODELLER,
JEG HAR ALDRI VÆRT UPASSENDE."
ET SØKSMÅL BLE AVVIST I 2020.
HAN INNGIKK TO FORLIK MED TIDLIGERE MODELLER I 2021
UTEN Å INNRØMME SKYLD.
INGEN MODELLER HAR BESKYLDT MIKE JEFFRIES FOR SEKSUELLE OVERGREP.
Endringer kommer gjerne på banen når de som stiller spørsmål kan vise til
at selskapet taper penger på å opprettholde en kultur.
Da skjer det endringer.
Reposisjonering av en merkevare er ikke alltid lett.
Vi har hatt noen utfordringer på reisen.
Vi er ikke det selskapet vi pleide å være.
Vi renset opp i sosiale kanaler, renset opp i historien.
MIKE JEFFRIES HAR IKKE VÆRT HOS SELSKAPET SIDEN 2014.
EN ABERCROMBIE-TALSPERSON SIER AT DE HAR:
"UTVIKLET SEG TIL ET STED MAN TILHØRER, HELLER ENN Å PASSE INN".
ADM. DIREKTØR, FRAN HOROWITZ, HAR "SKRUDD LYSET PÅ"
OG "MUSIKKEN NED" I BUTIKKENE. HUN FOKUSERER PÅ Å "LYTTE TIL KUNDENE".
At et bredt spekter av folk føler seg inkludert i merkevaren, er klokt.
Man kan tjene på å være diskriminerende
og ekskluderende, det vil alltid være folk som vil se seg selv som kulere enn andre.
Men det er flott å se hvor mange merker
som nå insisterer på at alle og enhver er de kule.
De har gått i den andre retningen med hensyn til mangfold.
Abercrombie & Fitch har kunngjort planer
om å ikke lenger rekruttere basert på utseende.
Det får nok den første de ansetter til å føle seg bra.
Det er synd vi ikke gjorde det før.
Abercrombie & Fitch er illustrerende, ikke eksepsjonelle.
De oppfant ikke ondskap. De oppfant ikke klasse.
De ga det en innpakning.
Om noe, representerer de det verste i amerikansk historie
når det gjelder kostnadene, ansettelsespraksisen og bildene.
Det var alt vi ikke vil at USA skal være.
Vi liker å tro at vi har utviklet oss, at vi alle er litt bedre.
Jeg vet ikke hva det sier om oss at det var så populært så lenge.
Sannsynligvis at vi ville bli likt.
Vi ble på en måte blendet av vårt eget lys.
"Vi er så gode. Vi er så vellykkede." Men sosiale medier var ikke en greie.
Det var nok like mange da som nå
som hatet det vi gjorde, som var krenket, ekskludert, ikke følte seg representert.
Men de hadde ikke plattformen til å kunne uttrykke det, nå har de det.
Kanskje det ikke er en voldsom ny bevissthet,
det er bare det at vi høre alle, vi er nødt til å høre etter.
Jeg tror det er en begrensning i hvor langt et merke kan gå.
Når det kommer til stykket, skal de selge noe, sant?
Kan du selge inkludering og mangfold når det du egentlig selger er en V-hals?
Jeg håper at disse selskapene innser at de er med på å forme kulturen,
dialog og hvilke typer folk som blir verdsatt i samfunnet.
Historien om Abercrombie er en vanvittig kritikk
på vårt kulturelle ståsted…
…for bare ti år siden.
Det var en kultur som omfavnet
en verden som hovedsakelig var hvit.
Det var en kultur som definerte skjønnhet som tynn, hvit og ung.
Det var en kultur som gjerne ekskluderte folk.
Har vi løst det nå?
Nei.
Tekst: Anya Bratberg