Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Neljäs otto.
Kiitos.
ENTINEN A&F:N REKRYTOIJA
Rekrytointi on tärkeintä.
Olen Jose Sanchez.
"Anteeksi, että häiritsen. Olen töissä Abercrombie & Fitchillä.
Etsin osa-aikaisia myyjiä.
Viidestä viiteentoista työtuntia viikossa. Palkkaamme hyvännäköisiä ihmisiä."
NETFLIX-DOKUMENTTI
High school -aikoinani Abercrombie & Fitch oli suosituin vaatemerkki.
Kun hengattiin ostarilla,
sen läpi oli aina pakko kävellä.
Se oli popkulttuuri-ilmiö.
Suosio oli räjähdysmäinen.
Jos ei käyttänyt Abercrombieta, ei ollut cool.
Tunsin painetta kuulua joukkoon. Halusin olla Abercrombie-tyyppi.
Sen ikäisenä piti näyttää samalta kuin muut.
Mielikuvien vaalea, sinisilmäinen, lihaksikas, veistoksellinen kundi -
pukeutui Abercrombie & Fitchiin.
Siinä myytiin unelmaa.
Unelmaa.
Virheetöntä kuvaa periamerikkalaisesta nuorisosta.
Ihmettelin, mitä ihanaa liikkeessä oli.
Kaikki olivat laihoja ja valkoisia.
Veljeskunnat, sisäoppilaitokset,
valkoiset yläluokan vauraat protestantit.
Kun pukeuduin Abercrombieen,
tuntui, että kaikki voisikin olla toisin.
Siihen oli syynsä, että merkki oli suosittu.
Syrjiminen on osa tätä yhteiskuntaa.
Huomasin Abercrombie & Fitchin,
kun näin kassin, jossa oli puolialastoman, komean valkoisen kundin mustavalkokuva.
AKTIVISTI JA PUHUJA
Ihmettelin sitä.
Abercrombie myi unelmaa,
nuoren ihmisen fantasiaa.
ENTINEN A&F-MALLI
Firma rikastui markkinoimalla vaatteita,
joiden mainoksissa oltiin alasti.
ENTINEN A&F-MALLI
Siihen tottuu. Abercrombien kuvauksissa -
tottuu olemaan puolialasti ja ilman vaatteita, joita mainostaa.
Kun mainoksia katsoo nyt aikuisena, ne voivat olla järkyttäviä.
Teinille se oli coolia.
TALOUSTOIMITTAJA
Ostin omilla rahoillani yhden puseron ja käytin sitä melkein aina.
ENTINEN MYYJÄ
Hihassa luki isolla Abercrombie & Fitch.
"Katsokaa, olen cool!"
Jotkut tytöt leikkasivat miesmallien kuvia kasseista -
ja kiinnittivät niitä koulukaappien oviin.
Tykkäsin julisteista ja kuvista -
ja päällystin kirjani niillä.
Teksti tuli kirjan selkään -
ja kuvat molempiin kansiin.
Vaatteet olivat tavallisia.
MUOTIMARKKINOINTIJOHTAJA
Merkki oli tärkein. Teksti luki rinnassa isolla.
Se oli statussymboli.
Mielikuvissa se liittyi suosittuihin opiskelijoihin, rugbynpelaajiin.
Valkoisiin poikiin, jotka pelasivat vaikka lacrossea.
Muut merkit käyttivät mainonnassa julkkiksia.
"Minäkin voin olla kuin Brad Pitt." Etkä voi.
Voit kuitenkin olla kuin Abercrombie-kundi.
Onnellinen pikkukaupungin tyyppi.
A&F-KASVOKSI
Mainosten mallit oikeasti ostivat vaatteita.
Kertokaa kotipaikkanne. -Amish County, Pennsylvania.
New York, New York. -719.
Pittsburgh. -Dallas, Texas.
Connecticut.
Opiskelin Stanfordissa. Fuksivuoden kämppikselläni -
oli kuvastoja, joissa oli paidattomia, urheilullisia Abercrombie-malleja.
ENTINEN MYYJÄ
Hän teki vaatekaappiinsa kollaasin heistä.
Hän oli leikannut varmaan 50 pientä kuvaa paidattomista malleista -
ja kiinnittänyt ne kaappinsa oveen.
Silloin huomasin, että se oli tosi valkoinen juttu.
A&F:N MAINOS
Kasvoin Washington DC:ssä.
HISTORIAN PROFESSORI
Kävin Sidwell high schoolia,
jota Malia ja Sasha Obama ja Chelsea Clinton kävivät.
Se oli eliitin suosima yksityiskoulu vauraalla alueella.
Kuuntelin hiphopia ja R&B:tä -
ja pidin FUBUsta, Meccasta ja muista urbaaneista brändeistä,
joita tuli 80- ja 90-lukujen taitteessa.
Sidwellissä kuulin Abercrombie & Fitchistä.
En tiennyt, mitä ihmeellistä siinä oli,
mutta Sidwellissä kaikki halusivat sitä.
ENTINEN MYYJÄ
Minua varakkaammat nuoret -
käyttivät Abercrombieta.
Halusin näyttää samalta kuin he.
Farkut olivat tosi matalavyötäröisiä. Navan näkyminen oli muodikasta.
Julkkiksetkin käyttivät Abercrombieta.
A&F käytti tulevia julkkiksia, kun he olivat pelkkiä malleja.
Taylor Swift.
Jennifer Lawrence.
Channing Tatum.
Ashton Kutcher.
Heidi Klum.
January Jones.
Me katsoimme mainoksista, mikä oli cool.
Lehtiä luettiin paljon, koska sosiaalista mediaa ei ollut.
MTV:n Video Music Awards ja House of Style -ohjelma -
näyttivät trendit myös muualle kuin suurimpiin kaupunkeihin.
Tervetuloa TRL:ään, 98 Degrees.
Rannikoilta alkunsa saaneet trendit näkyivät MTV:ssä -
ja sen muilla kanavilla,
ja siksi tyylit levisivät koko maahan paljon nopeammin.
Sama tapahtui ostoskeskuksissa.
Ostarit olivat kaikki kaikessa. Perheen kanssa tehtiin ostoksia -
ja kavereiden kanssa siellä vietettiin aikaa.
Hengasimme ostarilla joka viikonloppu.
Kävimme ostarilla kavereiden kanssa salaa vanhemmiltamme.
Meillä oli koululaukut ja katolisen koulun koulupuvut.
Kaikki viettivät aikaa ostarilla.
16-vuotiaana tiesin, että halusin työpaikan sieltä.
Se oli kuin hakukone, jonka sisällä saattoi kulkea.
Tai nettikuvasto, joka oli konkreettinen paikka.
Piti käydä ostarilla katsomassa, miten kuului pukeutua.
Tosi siistit.
Kauppakeskuksia tuli lisää, ja niiden suosio kasvoi.
Ne olivat tapaamispaikkoja,
ja niistä jokainen löysi haluamansa.
Erikoisliikkeet palvelivat niitä, jotka tiesivät täsmälleen, mitä halusivat.
Hot Topic oli punkkarityypeille.
PacSun tarjoili surffarityyliä.
Abercrombie & Fitchillä oli vaurasta opiskelijatyyliä.
Moni brändi haki samaa tyyliä,
ja muotisuunnittelijoista Ralph Lauren, Tommy Hilfiger ja Nautica.
Ensimmäisiä nuorisokulttuurin ja seksikkyyden yhdistäviä brändejä…
KRIITIKKO
…oli Calvin Klein.
Mikä tuo on olevinaan? -Mekko.
Kenen mielestä? -Calvin Kleinin.
Näyttää alushameelta.
Abercrombie löysi kultaisen keskitien -
Calvin Kleinin myymän seksin -
ja Ralph Laurenin myymän amerikkalaisen yläluokkaisuuden välillä.
Sitä haluaa pukeutua samoin kuin coolit kundit.
"Minäkin olisin cool, jos minulla olisi Tommy Hilfigeriä."
Tai Guessin farkut.
Voi että.
Osa merkeistä oli liian kalliita, mutta Abercrombie oli vähän edullisempi.
Sitä varten piti säästää,
mutta se ei ollut aivan mahdottoman kallis.
Muodin perusajatus on, että meille myydään kuuluvuuden tunnetta,
itsevarmuutta, cooliutta, seksikkyyttä.
Itse vaatteet tulevat oikeastaan viimeisenä listalla.
Muistatko ensikäyntisi Abercrombie-myymälässä?
TOIMITTAJA
Muistan.
Kun astuin sisään,
ajattelin välittömästi:
"Apua, se on saatu pulloon.
Kaikki, mitä high schoolissa vihaan, on saatu tiivistettyä -
tähän kauppaan."
Heti oven ulkopuolella oli kaksi seksikästä kundia.
Heidän ohitseen piti uskaltaa, jos halusi myymälään.
Aloitin myyjänä joulun aikaan.
Kundeilla oli tonttulakit. Tonttulakki, ei paitaa, farkut.
Abercrombien myymälöissä oli fiksusti ruskeat kaihtimet ikkunoissa.
Ovella oli iso kuva.
Oli siis mentävä sisään, jos halusi nähdä, mitä siellä oli.
Mikään muu vaateliike ei samalla tavalla pakottanut astumaan myymälään.
Myymälöissä oli omanlaisensa fiilis.
Myymälään löysi seuraamalla musiikkia.
Musiikki oli täysillä. Vanhemmat vihasivat sitä.
Jyskyttävää klubimusiikkia.
Valtavia kuvia paidattomista miehistä.
Myymälä oli kokonaisvaltainen elämys. Siellä viihdyttiin ja oleiltiin.
Brändin imago oli periamerikkalainen.
Minä pidin itseäni periamerikkalaisena ja tykkäsin siitä lookista.
Abercrombie-myymälästä huokui tietyn partaveden tuoksu.
Abercrombien tuoksu iski päin naamaa.
Ohi kulkiessa tunsi myskisen, miehisen tuoksun.
Työntekijät suihkuttivat tuoksua vaatteisiin.
Kärsin migreenistä, ja tuoksu pahensi sitä.
Sain myymälöissä päänsäryn, mutta teinejä se ei kai haitannut.
Sain vaatteita ilmaiseksi,
ja ne tuoksuivat aina hyvältä.
Äitini ei pitänyt Abercrombie-myymälöistä.
Hän kysyi, miksi halusin käydä niissä.
Henkilökunta käyttäytyi tympeästi. Siitä puhuttiin firmassa paljon.
Myyjien ei kuulunut olla palvelualttiita vaan jättää asiakas huomiotta.
Anteeksi.
No?
MADtv oli saanut sisäpiirin tietoa Abercrombien käytännöistä,
sillä myymäläkulttuuri kuvattiin sketseissä täysin oikein.
Sovituskoppiin on jonoa. Voisiko toisen kopin avata?
Ei.
Niissä ei liioiteltu.
Onko sulla avainta? -No ei.
Se taitaa olla Dutchilla. Dutch, onko avain sulla?
Niissä kuvataan hyvin asiakkaan hämmennystä myymälöissä.
Storm, onko avain sulla?
Kato, joo. Sori.
Kaikki yksityiskohdat Abercrombiella -
oli tarkkaan harkittu.
Mike ideoi kaiken.
ENTINEN A&F:N TOIMITUSJOHTAJA
Myymälät, tuotteet, aivan kaiken.
Hänen piti hyväksyä kaikki.
Abercrombie & Fitchin entinen toimitusjohtaja Mike Jeffries -
ei halunnut antaa kommenttia elokuvaan.
ENTINEN TUOTEPÄÄLLIKKÖ
Olin vastuussa suoraan Mikelle.
Olimme yhdessä koko ajan.
ENTINEN DESIGNJOHTAJA
Olin toinen Miken palkkaama työntekijä. Mikella oli selkeä tavoite.
Hän halusi tehdä Abercrombiesta suuren.
Mike Jeffries oli julkisuudessa syrjäänvetäytyvä.
Hän ei antanut paljon haastatteluja televisioon tai lehdille.
TOIMITTAJA
Mutta kasvotusten hän oli karismaattinen.
Michael Jeffries oli komea mies Etelä-Kaliforniasta.
Urheilullinen ja älykäs.
Tarkka yksityisyydestään.
Ei ujo, vaan tarkka yksityisyydestään.
Hänellä oli selkeä tehtävä.
Hän halusi kehittää Abercrombieta -
ja saada sen menestymään.
Mikä häntä motivoi?
Taloudellinen menestys kuten kaikkia.
1990-LUVUN ALKU
Mike Jeffries tuli Abercrombieen,
kun se oli vielä osa Les Wexnerin kauppaimperiumia Ohiossa.
Se oli yksi The Limitedin brändeistä.
TOIMITTAJA
25-vuotiaana -
kyselin kaikilta liikehuoneistoja.
"Minulla on idea. Vuokraatko tilan?" Kukaan ei suostunut.
PERUSTAJA, L BRANDS
Ei ollut rahaa eikä liikettä, vain idea.
Leslie H. Wexner on yksi kaupan alan suurimpia vaikuttajia.
Hän on monien nykyisten kauppakeskusketjujen takana.
Hänet tunnettiinkin ostoskeskusvelhona.
Les Wexner rakensi brändejä kahdella tavalla.
Hän joko kokeili uutta konseptia olemassa olevaan brändiin,
ja jos se menestyi, irrotti sen omaksi brändikseen,
tai hän osti hiipumassa olevan brändin.
Abercrombie oli ollut olemassa jo satakunta vuotta.
Se oli alun perin ulkoiluvaatemerkki.
Perinteinen amerikkalainen.
E.B. Whiten mukaan liikkeen ikkunoissa -
näkyi miehinen unelma.
Liike palveli yläluokan urheilijoita.
Poliittisen uransa jälkeen hän metsästi Afrikan-safarilla onnistuneesti.
Asiakkaita olivat Teddy Roosevelt -
ja Ernest Hemingway.
Sitten se joutui vaikeuksiin.
Les Wexnerin yritys osti Abercrombien.
Brändiä yritettiin elvyttää.
Abercrombie myi partavaahtoa, kirjoja ja kalastusvälineitä.
Kaikenlaista, joka kiinnosti vanhoja miehiä, kuten Teddy Rooseveltiä.
Les yritti ensin vanhoilla konsteilla, mutta se ei onnistunut.
Silloin hän toi mukaan Mike Jeffriesin.
Mike oli epäonnistunut johtajana naistenbrändi Alcott & Andrewsillä,
joka myi vaatteita liikenaisille.
Les halusi aloittaa alusta Mike Jeffriesin avulla.
Siitä sai alkunsa Abercrombie sellaisena kuin se on nyt.
Halusimme olla coolein brändi 18–22-vuotiaiden kohderyhmässä.
Alkuun Mike pukeutui purjehduskenkiin ja khakihousuihin.
Se vaihtui vähitellen kauluspaitaan, farkkuihin ja sandaaleihin.
Hän kehitteli toimivan kaavan.
MIKEN KAAVA
Hän yhdisti vuonna 1892 perustetun Abercrombien perinteen,
vauraan eliitin toiveet -
ja seksikkään kuvaston.
Brändi ei ollut tarkoitettu kaikille.
Mike oli ylpeä brändistä, johon kaikilla ei ollut varaa.
Brändi kuvasti Miken käsitystä siitä, mikä on cool.
Teimme julisteita siitä, mitä Abercrombie on -
ja mitä se ei ole.
Kultainennoutaja on Abercrombieta,
villakoira ei.
Abercrombie-opiskelija ajaa Jeepillä,
ei porrasperällä.
Muotialalla ei tunnetusti tehdä juurikaan markkinatutkimusta.
Ei ole tarkoitus vastata kysyntään vaan luoda kysyntää sille, mitä tarjotaan.
NEW YORKIN PÖRSSI
Vuonna 1996 Mike Jeffries listasi Abercrombien pörssiin.
Se ei enää ollut osa Les Wexnerin imperiumia.
Brändillä meni lujaa.
Neljännesvuosittaiset kokoukset olivat hengennostatustilaisuuksia.
ENTINEN GRAAFINEN JOHTAJA
Niissä puhuttiin siitä, miten paljon rahaa tulee.
Rahaa!
Kaikki me varhaiset työntekijät omistimme osakkeita.
Olin oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
Perustettiin Abercrombie Kids lapsille -
ja Hollister myymään edullisempaa Kalifornia-unelmaa.
Abercrombiella oli tietyntyylisten lifestyle-vaatteiden monopoli.
Leslie Wexneristä tuli miljardööri.
Rakennettiin valtava yliopistokampusta muistuttava alue.
Abercrombie oli ensimmäisiä, jotka tekivät niin.
Ajatuksena oli, että työ ja vapaa-aika limittyivät.
Töitä tehtiin kellon ympäri, ja samalla hengattiin ystävien kanssa.
Oma tiimini sanoi sitä ylimääräiseksi opiskeluvuodeksi.
Koska siltä se tuntui.
Mike järjesti kotonaan valtavia illallisjuhlia.
Juhlittiin ja muhinoitiin.
Tarjoilijat liittyivät juhlintaan Miken mentyä nukkumaan.
David Leino tatuoi firman nimen ihoonsa.
Se jotenkin kuului asiaan.
Se oli kuin tauti. Abercrombielle piti elää,
ja ne, jotka eivät sitä tehneet, eivät kuuluneet porukkaan.
Ilmapiiri oli sellainen.
Se oli koko elämä. Mutta se elämä oli hyvää.
Juhlimassa käytiin monta kertaa viikossa.
Ilta aloitettiin kahdella uppotukilla.
Niin se meni, koska niin firmassa haluttiin.
Me olimme ihailtu porukka.
Ensimmäisellä viikollani A&F:llä henkilöstöpäällikkö sanoi,
että firman nimen voisi kirjoittaa koiranpaskalla lippikseen…
ENTINEN JÄLLEENMYYJÄ
…ja myydä sen kalliilla.
Hän vain totesi asian ja sanoi, että se on mahtavaa.
Mike Jeffries käytti alusta asti taitojaan -
ja Wexneriltä saamiaan resursseja uudenlaiseen markkinointiin.
Sellaista kuvastoa ei enää ole.
Nyt sellaista näkyy Instagramissa. Tai OnlyFansissa.
ENTINEN PÄÄTOIMITTAJA, A&F QUARTERLY
Olin julkaisun päätoimittaja koko sen ilmestymisen ajan.
Sitä sanottiin esimerkiksi Quarterlyksi ja kuvastolehdeksi.
Sillä oli monia nimiä.
ENTINEN VARAPÄÄTOIMITTAJA, A&F QUARTERLY
Toimitus oli hirveän pieni.
Itärannikon valkoiset kundit tekivät lehteä yhdessä.
Olimme tosi nuoria. Minä olin 21- tai 22-vuotias.
Olin äärimmäisen onnekas,
kun olin alan suurimpien nimien palveluksessa heti valmistuttuani.
Lehti vaikutti itse tehdyltä.
Sitä fiilistä Savas ja Bruce Weber hakivat.
VALOKUVAAJA
Olen aina ajatellut, että myös miehet kuten naisetkin -
kaipaavat arvostusta ulkomuodostaan.
Bruce Weberin näkemyksen vaikutusta ei voi korostaa liikaa.
Mike laittoi kaikki munansa Brucen koriin.
Abercrombien look oli Bruce Weberin luoma.
Iloisia ryhmäkuvia,
nuorisoa, seksiä, americanaa.
Kultaisianoutajia maaseudulla.
Bruce Weber oli korkeapalkkaisin kuvaaja.
Hän oli kuuluisa.
Hän kuvasi Calvin Kleinillekin.
TAITEILIJA
Hän teki kirjan nimeltä Bear Pond.
Se oli ihan uutta. Siitä tajusin olevani homo.
Jokaisella tuntemallani homomiehellä on se kirja.
Minullakin on.
Abercrombie ja Bruce Weber kuvasivat myös videoita.
Brandonin ensimmäinen otto.
BRUCE WEBERIN ÄÄNI
Teemme musikaalia. Siinä pitää tanssia. Osaatko?
En oikeastaan, mutta esitän osaavani.
Yleensä se riittää.
Jokainen, joka piti silmänsä auki,
tajusi, että toiminnassa oli paljon homoja.
TOIMITTAJA
Brändin nerokkuus piili siinä,
että se asia meni täysin ohi kohdeasiakkailta -
eli suosituilta heteroilta opiskelijapojilta.
Valmistuttuani työskentelin San Franciscossa XY-lehdessä.
Sen lukijoita olivat nuoret homomiehet.
High school -pojat lähettivät kuviaan -
ja kirjoittivat siitä, millaista oli olla avoimesti homo omassa koulussa.
Vielä 90-luvun lopulla -
vaikkapa Iowassa saattoi luulla olevansa koulun ainoa homo.
Ne pojat alkoivat käyttää Abercrombieta.
Se muotimaailma ja sellainen miehekkyys kaikkine merkityksineen -
oli iso osa 90-luvun loppua.
PAINIJALLE KAIKKI MUU ELÄMÄSSÄ ON HELPPOA
Moni näki niissä mainoksissa ja videoissa -
omat fantasiansa edustettuina.
Bruce Weber palautti kunniaan klassisen homokuvauksen.
Häpeä jäi menneisyyteen,
ja suoraan seksiin, seksivitseihin ja pelkkään homouteen otettiin etäisyyttä.
Siinä sai etäisyyttä.
Bruce Weber ei ollut ensimmäinen, joka kuvasi poikia niin.
Niin tehtiin jo antiikin Kreikassa.
Abercrombie tilasi minulta seinämaalaukset myymälöihinsä.
Niissä kuvattiin miesryhmiä homoeroottisesti mutta kauniisti.
Niistä tulee mieleen ikuisuus ja tunne, että kaikki on aina hyvin.
Ensimmäinen otto.
Minä olen kainalokundi.
Abercrombie etsi tietynlaisia uusia malleja.
Keskilännen isoja, vahvoja jätkiä.
Itse olin Minnesotasta: "Mie tulin kokkeilemaan mallihommia!"
Minä kai näytin siltä, millaisia kuvia Abercrombie käytti.
Olen Nebraskasta.
Olin football- ja painijoukkueen kapteeni.
Suosituimmaksi valittu ja sellaista.
En minä unelmoinut mallinurasta.
Olin kännissä baarissa,
ja joku Abercrombien kykyjenetsijänainen tuli sanomaan:
"Tule myymälään huomenna, sinulla on hyvä look."
Otimme pari kuvaa, ja kolmen viikon päästä olin jo Brasiliassa.
En ollut ennen nähnyt merta tai edes poistunut Nebraskasta.
Kuvausryhmäläiset kehottivat meitä tekemään omia juttujamme.
Kiipesimme puihin ja hypimme veteen.
Jos Bruce huomasi, että malli teki jotakin luontevaa luonnossa,
hän otti kuvan.
Kundit roikkuivat puissa: "Hei, Bruce, mä olen täällä puussa."
Tai punnerrettiin jalkakäytävällä.
Testosteroni vain jylläsi.
Samalla yritettiin tehdä vaikutus naisiin.
Se oli ihmisyyttä paljaimmillaan.
Muutaman kerran vuodessa myymälään tuli uusia Bruce Weberin kuvia.
Kuvien paljastus oli jännittävää.
Kenet on valittu edustamaan Abercrombie & Fitchiä?
Muut merkit ottavat muita malleja.
Tätä on Abercrombie & Fitch.
Minun piti löytää oikeanlaisia ihmisiä -
luomaan oikeanlainen ympäristö.
Miten arvelet pärjääväsi?
Hyvin.
Jokainen myymälä keskittyi tietyn collegen opiskelijoihin.
Heistä pyrittiin saamaan töihin parhaimman näköiset pojat.
Jos poika oli suosittu,
hänen pukeutumistyyliään seurattiin ja haluttiin matkia.
Oletus oli, että jos saadaan juuri oikeat opiskelijapojat -
käyttämään vaatteita ja edustamaan brändiä,
muut haluavat matkia heitä.
Vaikuttajamarkkinointia ennen digiaikaa.
Kun menee Abercrombielle töihin, kuulee heti rekrytoinnista.
ENTINEN REKRYTOIJA
Rekrytointi on välttämätöntä.
On välttämätöntä rekrytoida hyvännäköisiä ihmisiä.
Ja oikeannäköisiä ihmisiä esiteltiin kuvastossa.
Oikeanlainen A&F-ilme -
on äärimmäisen tärkeää kokonaiskokemukselle myymälöissämme.
Asiakkaat katsovat henkilökuntaa ihaillen.
Leikkauksen ja kampauksen tulee olla siisti, viehättävä ja luonnollinen.
Rastatukkaa ei hyväksytä miehillä eikä naisilla.
Miehet eivät saa käyttää kultaketjuja.
Naisilla saa olla ohut, lyhyt ja sievä hopeinen ketju.
Brändin edustajilla on aina oltava -
sopivat alusvaatteet.
Luonnollinen.
Amerikkalainen.
Klassinen.
A&F-ilme.
Mikään muu vastaava brändi ei määrännyt yhtä pikkutarkasti -
siitä, miltä kaiken piti näyttää -
myymälän sisustuksesta varaston siivoojan ulkonäköön.
Jeffries halusi määrätä pienimmästäkin yksityiskohdasta.
Myymälät olivat aina täysin virheettömiä.
TUOTEHALLINNOIJA
Mike oli tarkka jokaisesta yksityiskohdasta.
Mike Jeffries teki yllätysvierailuja myymälöihin.
Hänelle oli tärkeää nähdä myymälät itse.
Vierailuja sanottiin jyräyksiksi.
Jos vierailu oli perjantaina,
koko edeltävä viikko tehtiin töitä kellon ympäri.
Kaiken piti olla aivan täydellistä.
Joka pinta pyyhittiin, pölyä ei ollut missään.
Hirvenpääkin oli puhdas.
Tärkeintä oli, kuka oli töissä vierailupäivänä.
Tietyt tyypit pidettiin töissä vain vierailujen takia.
Myyntiluvut tai muut vastaavat eivät olleet tärkeitä.
Tärkeintä oli, että myyjät näyttivät hyvältä.
Tiesimme päässeemme huipulle,
kun LFO julkaisi "Summer Girls" -kappaleen.
Se LFO-biisi. -"Summer Girls."
"Tykkään tytöistä, joilla on Abercrombie & Fitchiä."
"Sellaisen tahtoisin."
"Niin siistiä…" Jotain kesästä.
Olimme tehneet jotain oikein.
Tykkään tytöistä Joilla on Abercrombie & Fitchiä
Sellaisen tahtoisin
Siitä kesästä on kauan…
Se taisi olla siisteintä, mitä Mike Jeffries oli ikinä kokenut.
Silloin hän tiesi saavuttaneensa tavoitteensa.
Pelkästään luovasta näkökulmasta hän oli hullu nero.
Hän tiesi, mitä halusi ja teki,
eikä välittänyt muiden tekemisistä pätkääkään.
"Minä teen sitä, mikä on omasta mielestäni hienoa."
Ja juuri niin hän teki.
Olin ensi kertaa tekemisissä Abercrombien kanssa, kun sain yllättäen kuvaston.
En tiedä, miksi sain sen.
Kuvissa oli iloisesti kirmailevia nuoria.
Ajattelin, että ehkä mekin sitten collegessa -
kuljemme kavereiden kanssa pellolla kädet toistemme hartioilla -
ja loikimme ja muodostamme ihmiskasoja.
Olen Phil Yu. Kirjoitan blogia -
nimeltä Angry Asian Man.
Kirjoitan amerikanaasialaisesta identiteetistä.
Lukijat alkoivat lähettää kuvia Abercrombiesta.
Niissä oli T-paitoja.
Tekstipaidoilla kerroimme itsestämme.
Se oli nopeaa toimintaa.
Yksi teksti ei kauan mallistossa pysynyt,
vaan uutta oli tuotettava koko ajan.
Keksimme itse ne kaikki hölmöt heitot.
Copywritereita ei ollut.
Teksteistä haluttiin röyhkeitä -
ja hauskoja.
Niiden piti miellyttää teini-ikäisiä ja nuoria aikuisia.
Buddha-teemaisissa paidoissa -
oli stereotyyppisen aasialaisen näköinen lihava Buddha.
Yksi teksti nauratti minua silloin:
"Länsi-Virginia, geenipoolin valvoja on lomalla!"
Silloin nauroin, mutta nyt se on minusta loukkaava teksti.
Toisessa paidassa oli teksti: "Juanilla homma hallussa".
Kuvassa oli aasi, jolla oli taco ja sombrero.
Kaikki muistavat "veljekset Wong" -pesulamainoksen.
Teksti kuului: "Wongien valkopesula".
Viihteellistettyä orientalismia.
Sellaisena yleisö näki aasialaiset amerikkalaisen viihteen perusteella.
Miten menee, kuumis?
Kliseisiä kirjasimia ja pilakuvia -
nököhampaisista ja vinosilmäisistä aasialaisista.
"Wongien valkopesula."
Amerikanaasialaisille opetetaan, että pitää vain olla hiljaa -
eikä nostaa meteliä, varsinkin koska olemme usein maahanmuuttajien lapsia.
Mutta sillä hetkellä tajusin, että siitä sai suuttua.
En tiedä miksi,
mutta nuoret asiakkaat pitivät niistä paidoista.
Niinpä me teimme niitä. Ja halvalla.
T-paitoja oli helppo myydä 85 prosentin voitolla.
Tällaisissa tilanteissa mietin aina, että olisipa ollut joku…
Jos edes yksi ihminen olisi sanonut, ettei idea ehkä olekaan hyvä.
En puutu siihen, mutta sanon vain,
että tiimissä oli kaksi amerikanaasialaista,
ja siksi idea alun perin hyväksyttiin.
Ei sillä ole väliä. Pudotitte tuollaisen pommin.
Tästä pitäisi nyt järkyttyä.
On helppo piiloutua sen ainoan aasialaisen tyypin taakse.
Voi kysyä: "Haittaako tämä sinua?"
Sanooko se yksi tyyppi, että haittaa?
Näyttääkö hän suuttumuksensa identiteettinsä loukkaamisesta?
Tunkkainen valkoisten firman kokous -
ei ehkä ole kaikkein turvallisimman tuntuinen paikka siihen.
Selkeän rasistinen tuote -
suututti erityisesti monet amerikanaasialaiset opiskelijat.
He olivat kokeneet brändin omakseen,
ja siksi vastustus kasvoi -
amerikanaasialaisten opiskelijoiden joukossa.
Aina on niitä, jotka eivät näe, miksi tällainen on niin kipeä asia,
ja pitävät sitä vain hauskana juttuna.
Mielenosoitus eteni hyvässä järjestyksessä.
Samaa ei voi sanoa joukon lähdöstä parkkipaikalta kohti kotia.
Puhutaan Wong-paidasta.
Minä muistan sen paidan.
Mike käski vetää kaikki paidat pois myymälöistä,
ja ne poltettiin.
Niin varmistettiin, ettei kukaan saa niitä tuotteita.
Juan-paita pysyi myynnissä.
Vaikka siinä oli selkeä vihje meksikolaisista ja aaseista.
Joku PR-henkilöparka joutui kirjoittamaan:
"Uskoimme, että aasialaiset pitäisivät paidoista."
Niin luki Abercrombien tiedotteessa.
Yritimme vain olla nokkelia.
Tiedän, että pari virhettäkin tuli tehtyä.
Kannoimme kuitenkin vastuumme -
ja korjasimme asian mahdollisimman nopeasti.
Otimme opiksemme ja jatkoimme eteenpäin.
Kun tuli ongelmia, meitä toruttiin, mutta silti odotettiin jotain samanlaista.
Vastuu on johdolla, jos sellaiset paidat hyväksytään.
Riippumatta siitä, mitä kulisseissa tapahtui.
Johtohan toimii kuplassa.
Ei siellä nähdä, mitä tapahtuu kuluttajatasolla,
kun aasialainen nuori näkee paidat ja ajattelee: "Mitä paskaa?"
Tai miettii, onko se tosiaan hauskaa.
Jos itsensä näkee viihteessä vain sellaisessa valossa,
voi kuvitella, että se kuuluu vain hyväksyä.
Itse tajusin ensimmäisen kerran, että brändin imago alkoi olla huono,
kun näin Sam Raimin Spider-Manin vuodelta 2001, pääosassa Tobey Maguire.
Sarjakuvassa Peter Parkerin pahin kiusaaja on Flash Thompson.
Hänet on yleensä kuvattu isona, vaaleana nuijana.
Elokuvassa hänet puettiin kokonaan Abercrombieen.
Se harmitti minua.
Tajusin heti, että se ei tiennyt hyvää.
Jokin oli muuttunut.
Mitä Abercrombie edusti sinulle aiemmin?
Siistejä tyyppejä, jotka eivät olisi tehneet sellaista.
ABERCROMBIE HAISEE
Vuonna 2003 olin taloustoimittajana Wall Street Journalissa.
Kiertelin kauppoja New Yorkissa.
Menin kollegani kanssa American Eagle Outfitters -myymälään.
Hän alkoi heti jutella myymäläpäällikön kanssa.
Hän kysyi, miten tämä oli päätynyt yritykseen.
Päällikkö oli siirtynyt Abercrombielta aluejohtajan tehtävistä.
Kollega totesi siihen,
että Abercrombien yrityskulttuuri oli vähän toisenlainen.
Silloin myymäläpäällikkö alkoi itkeä.
Hän sanoi: "Onneksi pääsin tänne. Täällä saan palkata, kenet haluan."
Hän osoitti miespuolista myyjää.
Tämä oli vaaleanruskeaihoinen mies, jolla oli rastatukka.
Kollegani nyökkäsi merkiksi siitä, että hän ymmärsi, mistä oli kyse.
Minä en tajunnut.
Aloin haastatella ihmisiä, jotka olivat olleet Abercrombiella töissä.
Silloin minulle selvisi,
että useimmat saivat paikan ulkonäkönsä perusteella.
Aloin myös aavistella, että ihmisiä erotettiin samasta syystä.
Silloin kiinnostuin toden teolla, koska se ei vaikuttanut lailliselta.
Lopulta eräs myymäläpäällikkö suostui kertomaan,
että kaikki työntekijät piti arvioida asteikolla coolista mahtavaan.
Jos joku ei ole edes cool, hänelle ei enää anneta työvuoroja.
Myynnillä ei ollut väliä.
Vain sillä oli väliä, että työntekijät, joista otettiin kuvia -
lähetettäväksi pääkonttorille, olivat hyvännäköisiä.
Eikö se nyt ole laitonta?
Sain aika vähän työvuoroja.
Kysyin esimieheltäni, voisinko saada enemmän päivävuoroja.
Hän sanoi, että ne olivat ihan täynnä. Vain iltavuoroja oli tarjolla.
Sanoin, etten tykännyt imuroinnista ja ikkunoiden pesusta.
Hän sanoi: "Olet taitava ikkunanpesijä. Olet tosi hyvä siinä."
Sitten sanoin, että ystäväni vaihtaisi mielellään vuoroja kanssani.
Häntä ei iltatyö haitannut.
Se ei käynyt. Kun jokin vuoro oli annettu, siinä piti pysyä.
Valitin asiasta tyttöystävälleni.
Hän arveli syyksi sitä, että olen musta. Muita mustia työntekijöitä ei ollut.
Kun hän sanoi sen,
tajusin tietäväni sen sisimmässäni.
Arvelin, että voin tehdä asialle jotain.
Se oli iso yritys. Asia ei voinut olla kiinni yhdestä ihmisestä.
Sen jälkeen en saanut vuoroja lainkaan.
Kahden kuukauden jälkeen kysyin, onko minulla yhä työpaikka.
"Tietysti! Jatka vain vuorojen kyselyä."
Tajusin, että olin saanut potkut.
Ei kukaan siitä ilmoittanut, mutta työt vain loppuivat.
Myymälämme oli lähellä UC Irvine -yliopistoa.
75 prosenttia sen opiskelijoista on aasialaistaustaisia.
Koreasta, Intiasta, Kiinasta, Japanista.
Ei siis ollut ihme,
että moni työntekijäkin oli aasialaistaustainen.
Joulun jälkeen -
saimme lapun, jossa luki,
että ne, jotka eivät ole saaneet palkkaa, on erotettu.
Nimeni ei ollut listalla,
ja keskustelin asiasta ystävieni kanssa.
Kysyin, olivatko heidän nimensä listalla.
Heillä oli sama tilanne. Se oli outoa.
Puhuimme amerikanaasialaiselle apulaispäälliköllemme.
Hän sanoi syyksi sen, että johdon myymälävierailun aikana -
joku johtajiston jäsenistä näki myymälässä paljon aasialaisia -
ja sanoi: "Myyjien pitää näyttää tältä."
Hän osoitti Abercrombien mainosjulistetta, jossa oli valkoinen malli.
Töissä oli ollut mukavaa, ja tuntui pahalta huomata,
ettei minua haluttu, koska näytän tältä. Se oli tosi loukkaavaa.
Poistin kaikki kuvat.
Koska en näyttänyt samalta kuin niiden kuvien ihmiset,
en saanut enää olla siellä töissä.
Suututti.
Mutta mitä sellaiselle osaa kaksikymppisenä tehdä?
Sitä ei yritettykään salata.
Menin myymälään -
ja jututin myyjää.
Hän sanoi, ettei minua voitu ottaa takaisin. Kysyin, miksei.
Hän kertoi esimiehensä sanoneen,
että myymälässä oli jo liikaa filippiiniläisiä.
Kysyin, oliko hän tosissaan.
Hän näytti vaivautuneelta ja totesi, että niin se oli.
En ollut kertonut olevani filippiiniläinen,
joten se oli päällikön oletus.
Kerroin asiasta vanhemmilleni ja läheisille ystäville.
Hekin olivat sitä mieltä, että se oli perseestä.
Kukaan ei vain tiennyt, mitä sille voisi tehdä.
Mitä vanhemmat voivat sanoa,
kun lasta ei oteta töihin sen vuoksi, kuka hän on?
Kerroin kaikesta tästä äidilleni,
ja hän sanoi ihmettelevänsä, miksi edes halusin olla siellä töissä.
Hän sanoi, että kelpasin siivoojaksi,
mutta hän oli nähnyt heti, ettei sinne haluttu kaltaisiamme.
Hän sanoi, ettei odottanutkaan enempää,
ja että se liike teki kaikessa selväksi, ettemme me kuuluneet sinne.
Tasokkaiden vaateliikkeiden myyjät näyttävät itsekin malleilta.
Henkilökuntakin myy omalla ulkonäöllään.
Voiko tietyn ilmeen ylläpito kuitenkin ilmetä rasismina?
Siitä syytetään nyt Abercrombie & Fitchiä.
Yhdeksän kantajan mukaan heidät erotettiin tai heitä ei palkattu,
koska he eivät ole valkoisia.
Kaikki vähät työvuoroni olivat sulkemisajan jälkeen.
Olin yksi kantajista Abercrombieta vastaan.
Seurassani on kantajista kaksi,
Anthony Ocampo ja Jennifer Lu.
Olin mukana haastamassa Abercrombieta oikeuteen.
Halusimme edustaa kaikkia, joille oli käynyt samoin.
Halusimme antaa heille äänen ja saattaa Abercrombien vastuuseen.
Amerikka ei ole valkoinen.
Meksikolaistaustainen ystäväni oli töissä latinoiden oikeusapujärjestö MALDEFissa.
Hänen esimiehensä Tom Saenz oli kuullut muitakin valituksia -
syrjinnästä Abercrombiella.
KANSALAISOIKEUSJURISTI
Saatoin mennä kauppakeskukseen -
todentamaan sen, mitä päämieheni olivat kertoneet.
Kävin Abercrombien myymälässä katsomassa, keitä siellä oli töissä.
Sitten menin vastapäiseen samanlaiseen myymälään,
esimerkiksi Old Navyyn, Banana Republiciin tai Gapiin.
Ero oli hämmästyttävä.
Muiden liikkeiden henkilökunta kuvasti Etelä-Kaliforniaa.
Myyjinä oli enimmäkseen ei-valkoisia nuoria ihmisiä.
Abercrombie & Fitchillä myyjät olivat lähes pelkästään valkoisia.
Kyse ei ole yhdestä ihmisestä, jota ei ole palkattu,
vaikka sekin on väärin ja laitonta.
Kyse on koko maan ja satoja myymälöitä kattavasta toimintatavasta,
joka vaikuttaa tuhansiin nuoriin ihmisiin.
Kantajia oli itse asiassa vaikea löytää,
koska niin vähän ei-valkoisia työntekijöitä -
oli palkattu Abercrombie & Fitchille.
Pikkusiskoni tekstasi minulle… Tai soitti.
Tekstiviestit olivat silloin liian kalliita.
Hän soitti ja kertoi nähneensä netissä,
että Abercrombie & Fitchiä syytettiin syrjinnästä.
Sisko sanoi: "Sinua todellakin syrjittiin! Soita sinne."
Minä mietin, oliko kokemukseni "tarpeeksi paha".
Jos kerron siitä, käsketäänkö minun vain unohtaa se?
Vähättelin kokemustani edelleen.
Ei esimerkiksi rasismin, seksismin tai homofobian -
kuitenkaan tarvitse olla pahinta laatua. Ei tarvitse nimitellä…
Ei minua tarvitse nimittää n-sanalla Abercrombien liikkeessä,
jotta asiaan pitää puuttua.
Mutta 19-vuotias Carla ei ollut varma.
Se on avointa rasismia.
Olin raivoissani.
Se raivo ei laantunut.
Kun minut kutsuttiin mukaan kanteeseen,
näin siinä tilaisuuden vaatia Abercrombie tilille siitä kusetuksesta,
että se väittää edustavansa koko Amerikkaa mutta tekee sen -
palkkaamalla valkoisia ja antamalla potkut ei-valkoisille.
Kysyimme, millaista oli työskennellä Abercrombiella -
ja millaista oli hakea sieltä paikkaa.
TYÖOIKEUSJURISTI
Kävi selväksi, että valkoisia suosittiin vahvasti -
afrikkalais-, latinalais- ja aasialaistaustaisten -
ja muiden muottiin sopimattomien kustannuksella.
ENT. MYYMÄLÄPÄÄLLIKKÖ
Joka viikko työvuorolistastani oli vedetty nimiä yli.
Työntekijöille ilmaistiin, että he olivat liian rumia.
En voi enää katsoa halukkaita työntekijöitä silmiin -
ja valehdella, ettei työvuoroja ole.
He vain eivät ole tarpeeksi nättejä.
Jahan kertoi, mitä Abercrombie väitti.
Meitä ei muka syrjittykään rasistisesti.
Kaikki johtui siitä, ettemme olleet tarpeeksi kauniita. Olimme vain rumia.
Se oli naurettavaa. Ihmettelimme sitä yhdessä.
Kai se oli hyväksyttävämpi syy kuin myöntää toimineensa rasistisesti.
Mutta sehän oli ihan vitsi.
Kanne lopetettiin sovitteluun. Abercrombie ei myöntänyt syyllisyyttään.
Abercrombieta vastaan nostettiin ryhmäkanne,
koska ei-valkoiset joutuivat varastotöihin.
VIDEOITA MYYMÄLÖIDEN VARASTOISTA
Abercrombie & Fitch torjui syytteet mutta suostui sovitteluratkaisuun.
Abercrombie pelkäsi paljastuksia -
ja tarjosi heti isoa sopimussummaa.
Abercrombie & Fitch joutui maksamaan lähes 50 miljoonaa dollaria -
ja tekemään muutoksia.
Abercrombie teki myös suostumussopimuksen.
Sovittelun lisäksi Abercrombie allekirjoitti suostumussopimuksen.
Se suostui muuttamaan rekrytointi-, palkkaus- ja markkinointitapaansa.
Abercrombie joutui raportoimaan toimistaan tarkkailijalle kuuden vuoden ajan.
Rangaistuksia laiminlyönneistä ei määritelty.
Abercrombien piti luoda monimuotoisuusjohtajan paikka.
Se oli hieno tilaisuus ohjata yritystä, joka todella tarvitsi apua.
Eri asia oli, haluttiinko apua.
Minulle soitettiin, että Ohiossa olisi työtilaisuus.
Brändin nimi oli A&F. Ihan tuntematon minulle.
Kävin ostarilla tutustumassa siihen,
tein ostoksia ja totesin, että se oli uutta minulle.
ENTINEN MONIMUOTOISUUSJOHTAJA
Tehtävänä oli miettiä brändi alusta uudelleen -
monimuotoisuuden ja inkluusion näkökulmasta. Se oli heille uutta.
Koko paikka tehtävineen oli luotava itse alusta.
Siinä riitti mietittävää. Sanoin itselleni, että tätä olin toivonut.
Olin rukoillut suurta tilaisuutta, ja näin siihen vastattiin.
Kysyin, kuka olisi esimieheni. Se oli ensimmäinen selvitettävä asia.
Toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja.
Paikan mukana tuli haasteita, joiden kanssa oli opittava luovimaan.
Yksi haasteista oli se, miten luoda vähemmän ristiriitainen brändi.
TE KYSYITTE, JA ME VASTASIMME.
EIKÖ YRITYS SYRJI IHMISIÄ ULKONÄÖN PERUSTEELLA?
Lähestymme ihmisiä inklusiivisella mielellä -
monimuotoisuudesta iloiten.
Tule työkaverikseni New Yorkiin. -Arizonaan.
Floridaan. -Belgiaan.
Espanjaan. -Hongkongiin.
Saksaan. -Britanniaan.
Kun osallistuin niihin juttuihin,
tajusin kyllä, että kyse voi olla tokenismista.
Sellaisesta voi kieltäytyä kokonaan,
tai siihen voi suhtautua mahdollisuutena -
avata ovea lisää kaltaisilleen -
ja muille sellaisille, jotka eivät ole saaneet samanlaista tilaisuutta.
Rekrytoijana loin suhteita enimmäkseen mustiin korkeakouluihin.
Olen ruskea mutta näytän valkoiselta,
pukeuduin kokonaan Abercrombieen, koska niin meidän piti tehdä,
ja siksi minuun suhtauduttiin alkuun aivan oikeutetusti epäillen.
Kun tulin mukaan, 90 % työntekijöistä oli valkoisia.
Viiden tai kuuden vuoden kuluttua 53 % oli ei-valkoisia.
Siirryin töihin monimuotoisuuden ja inkluusion osastolle.
Ensimmäisessä kokouksessani johtajiston kanssa -
kuuntelin, mitä myymälöihin haluttiin.
Siellä puhuttiin ulkonäöstä ja siitä, kuka oli hyvännäköinen ja kuka ei,
tai millainen jonkun nenä oli.
En voinut uskoa, että ihmisistä ja heidän piirteistään puhuttiin niin.
Työhaastattelupapereihin kirjoitettiin siitä huomautuksia: "Ei sovi."
Se oli uskomatonta. Olin järkyttynyt.
Ei ollut enää brändin edustajia,
vaan "taustavoima", joka työskenteli varastoissa,
ja "mallit", jotka työskentelivät myymälässä.
Ajatus oli, että kun minimipalkalla työskenteleviä kutsuttiin malleiksi,
Abercrombielle sallittiin samanlainen toiminta kuin mallitoimistoille.
Oikeusjutun jälkeen ei sanottu suoraan, että piti olla hyvännäköinen.
Sellaisia sanoja ei enää heitelty varomattomasti.
Mutta työntekijöiden kutsuminen malleiksi meni läpi -
oikeuden määräämältä tarkkailijalta.
Mikään ei muuttunut.
Entä jos ruma ihminen haki malliksi?
Hänet otettiin työhaastatteluun ihan samalla tavalla kuin muutkin.
Oliko mahdollisuus saada paikka edelleen yhtä huono kuin ennen sopimusta?
Kyllä oli.
Suostumussopimuksessa ei vaadittu muutosta johdossa.
Koko johto pysyi ennallaan.
Jeffries omisti silloin edelleen lähes 10 % osakkeista.
Mikään ei siis muuttunut.
Moni ongelma juontaa juurensa huipulta.
Jeffries ja Bruce Weber käyttäytyivät hyvin ongelmallisella tavalla.
Bruce Weber ei vastannut pyyntöihin kommentoida syytöksiä.
Hän ei ole saanut syytettä eikä tuomiota mistään rikkomuksesta.
Weber käytti hyväkseen kuuluisuuttaan ja eksentrisyyttään.
Kaikki tiesivät, että Bruce piti -
nuorista miehistä.
Hänen kanssaan leikittiin hyvää ja pahaa kosketusta.
Jos laittoi käden rinnalleen,
hän painoi kätensä sen päälle kuin rentouttaakseen mallia.
Hän sanoi: "Lasken kättäsi alaspäin. Sano, kun pitää pysähtyä."
Käteni ei liikahtanutkaan.
Hän toisti: "Vien kättäsi alaspäin, ja…"
Minä sanoin, ettei tarvitse, kiitos.
Yksi kundeista sai puhelun Brucelta.
Bruce kutsui hänet illalliselle.
"Tule kylään, syödään illallista. Leikitään koirieni kanssa."
Kundi ei tullut takaisin seuraavana päivänä.
Parin päivän kuluttua minun puhelimeni soi.
Tajusin, mistä oli kyse.
"Hei, Bobby. Lähetän auton hakemaan sinua illalliselle."
Se hetki ratkaisi, joutuisinko palaamaan kotiin.
"En minä nyt pääse."
"Tule vain. Se tekee hyvää urallesi."
Minä kuitenkin kieltäydyin kohteliaasti.
Puhelin soi saman tien uudestaan.
Alle kahden minuutin kuluttua. Ihmettelin sitä.
Vastasin. "Bobby, sinua ei enää tarvita, voit mennä suoraan lennolle.
Pakkaa tavarasi, lento lähtee illalla."
Sain lähtöpassit välittömästi.
Sitten oli Michael Jeffries.
Hän oli kuvauksissa mukana pitämässä hauskaa.
Hänkin piti nuorista miehistä.
Mutta hän oli niin outo, etten yhtään tiedä, mikä hänen juttunsa oli.
Valintaprosessiin tuli koko ajan uusia vaiheita.
Yksi niistä oli sellainen, että piti mennä suljettuun telttaan.
Siellä olivat vain Bruce Weber ja Michael Jeffries.
He haastattelivat malleja, jotta näkisivät heidän luonteensa -
ja mitä tarjottavaa heillä oli.
Kun Jeffries johti Abercrombieta, vaatteita myytiin naisillekin,
mutta näkyvin ja kiinnostavin asia -
oli Abercrombie-miehen kuva.
Mike tuskin edes tajusi olevansa homoikoni.
Hänen tiedettiin tai oletettiin olevan homo,
mutta hän salasi yksityiselämänsä tarkkaan.
2000-luvun alussa Mike Jeffries oli vielä visusti kaapissa.
Jeffries oli ollut naimisissa, ja hänellä oli poika.
Vaimo ei ollut kuvioissa.
Vähitellen Jeffriesin elämänkumppani Matthew Smith tuli mukaan yhtiöön.
Mike Jeffriesin elämässä oli paljon henkilökohtaisia asioita,
joista hyvin harva tiesi.
Hän oli oikeasti ihan holtiton.
Hänelle oli tehty paljon huonoa plastiikkakirurgiaa.
Hän halusi olla nuori.
Hän janosi nuoruutta. Tavallinen tarina.
Mike ja yritys kiehtoivat minua.
Mike oli outo, kummallinen, kiinnostava mies.
Halusin kovasti kirjoittaa yhtiöstä -
ja käydä pääkonttorilla, jota sanottiin kampukseksi.
HIENO ENSIMMÄINEN TYÖPAIKKA
Yksi New York Times Magazinen vastaavista toimittajista soitti.
Olin kirjoittanut lehteen. Hän kysyi, haluanko tehdä jutun Abercrombiesta.
Tietysti halusin. Kävi ilmi, että kutsu oli tullut yhtiön puolelta.
En tiedä, miksi Mike oli torjunut niin monta juttutarjousta,
ja yhtäkkiä pääsinkin sisään.
Hän sanoi, ettei kampuksella suvaittu diivailua.
Tavallaan hän itse oli suurin diiva. Hän päätti kaikesta.
Kampuksella oli mallimyymälöitä.
Mike kulki niissä ja tarkisti huolella, miten farkut istuivat mallinukeille.
Myymälässä kulkeminen -
paljasti Miken hyvin selkeän ja perinteisen käsityksen -
miehisyydestä ja naisellisuudesta.
Hän saattoi sanoa: "Tämän miehen pitää näyttää enemmän mieheltä."
Naismallinukke ei saanut "näyttää liian miehekkäältä".
Hän kävi läpi Abercrombien tyttöjen mallistoa.
Hän poimi käteensä vakosamettihousut, jotka kai näyttivät hänestä miehekkäiltä.
Hän kysyi: "Kenelle nämä on suunniteltu?
Taaperolepakoilleko?"
Sellainen kielenkäyttö toi näkyväksi sen,
mitä ei yleensä sanottu suoraan.
Eli että vaatteita ei suunniteltu vain miehille ja naisille, pojille ja tytöille,
vaan seksikkäille naisille ja miehille -
ja seksikkäille pojille ja tytöille.
Ja nimenomaan heteroseksikkäille, ei "lepakoille".
Minä halusin analysoida Miken psyykeä.
Halusin selvittää, kuka hän oikein oli.
Kysyin häneltä kohuista ja kanteista,
ja hän otti heti puolustuskannan.
Hän päätyi sanomaan asioita -
liian rehellisesti.
Hän sanoi: "Onko yritys syrjivä? Tietenkin on."
Vaatteet eivät olleet kaikkia varten,
eikä hän halunnutkaan kaikkien käyttävän niitä.
Kohderyhmä olivat coolit nuoret,
ja taas nimenomaan "periamerikkalaiset" coolit nuoret.
Periamerikkalainen poika oli hänelle jonkinlainen fetissi.
Hän ei ole muotialan ainoa ihminen, joka ajatteli niin.
Hän kuitenkin oli ainoa, joka sanoi sen ääneen.
Kaksi päivää lähtöni jälkeen sain sähköpostin,
jossa Abercrombie vetäytyi yhteistyöstä jutun suhteen.
Juttua ei siksi julkaistu New York Times Magazinessa.
Kirjoitin sen sitten Salonille.
Juttu sai jonkin verran huomiota -
erikoisen ja menestyvän muotijohtajan henkilökuvana.
Eli vielä vuonna 2006 -
saattoi suoraan sanoa, että brändi on syrjivä -
ilman että siihen kiinnitettiin huomiota.
Abercrombie on siitä ainutlaatuinen,
ettei se pyydellyt asiaa anteeksi.
Se toimi suoraviivaisesti, palkkasi tiettyjä tyyppejä.
Se halusi tietyn ilmeen ja mainokset olivat tietynlaisia.
Kukaan ei ajatellut, että pitäisi miettiä monimuotoisuutta ja inkluusiota -
ja varmistaa, että kaikki ovat edustettuina.
Firma piti kiinni ekskluusiosta ja siitä elämäntyylistä, jota se myi.
"Myyjiemme pitää näyttää samalta kuin mainostemme mallit.
Haluamme liittää tämän elämäntyylin itseemme.
Meidän makumme on syrjivä, ja sillä siisti."
Yksi syy sille, miksen käyttänyt Abercrombieta,
oli kalliin hinnan lisäksi se,
etten vain voinut käyttää sitä.
Olin lihava, homo ja köyhä. Jättipotti kiusaajille.
Eräänä iltana valvoin myöhään ja selasin nettiä.
Tuolloin netissä oli lähinnä uutisia.
Löysin yhden jutun Mike Jeffriesistä. En tiennyt, kuka hän oli.
Jutussa oli lainaus:
"Jokaisessa koulussa on cooleja tyyppejä ja vähemmän cooleja tyyppejä.
Me tavoittelemme niitä cooleja tyyppejä.
Tavoittelemme hyvännäköistä, suosittua, periamerikkalaista nuorta.
Onko se syrjivää? Tietenkin on."
Juttu oli seitsemän vuotta vanha.
Kukaan ei ollut reagoinut hänen sanoihinsa seitsemään vuoteen.
Hänellä oli niin paljon valtaa.
Hän ei ollut pelkästään vaatefirman johtaja.
Hän loi cooliutta.
Aloin kerätä adressia, jotta Abercrombie pyytäisi anteeksi -
ja alkaisi valmistaa isoja kokoja.
Lopulta laadin tiedotteen, jossa oli 200 nimeä.
Lähetin tiedotteen sadoille toimittajille.
Sitten menin nukkumaan.
Abercrombien johtajan Mike Jeffriesin haastattelu vuodelta 2006 leviää verkossa.
Täältä et löydä XL-koon puseroita.
Trendikkään brändin johtaja ei kaipaa rahojasi.
Tuo ylittää rajan. -Hän on ylittänyt rajan tuhat kertaa.
Abercrombie & Fitch boikottiin.
Hän puhui "läskeistä muijista".
Se lähti leviämään Twitteristä.
Yhtäkkiä Mike Jeffriesin päätä vaadittiin vadille.
Kannattaisi toivoa, että Kim Kardashianin peppu mahtuisi vaatteisiisi.
Se tyyppi itse on vanha kurppa.
Abercrombie & Fitch on karmean rasistinen.
Kaikin puolin surkea firma. Ja vaatteet ovat ylihintaisia.
Riippumatta siitä, mahtuvatko tissini paitoihinne,
en osta teiltä mitään.
Hänen mukaansa kaikkia miellyttämään pyrkivät yritykset -
eivät innosta ketään.
Katsotaanpa häntä uudestaan.
Ei ulkonäön perusteella tiedä, kuka on cool.
Ei kannata palkata kauniita ihmisiä, vaan hyviä työntekijöitä.
Haastattelin yhtä boikottia johtaneista tytöistä.
Hän sanoi Abercrombiella olevan valtava vaikutus hänen ikäisiinsä.
Tytöt luulevat, että heidän pitää olla hirveän laihoja.
Pojat luulevat, että heidän pitää olla sellaisia lihaskimppuja,
joita näkyy myymälöissä ja mainoksissa.
Hän sanoi, ettei mikään muu brändi ollut yhtä vaikutusvaltainen.
Sairastin high schoolissa anoreksiaa.
Tiesin, miten vahingollisia sellaiset puheet -
voivat nuoren ihmisen psyykelle olla.
Ja nuoriahan firma puhutteli. Nuoret olivat heidän kohderyhmänsä.
Se sanoi suoraan, että vain tietyn näköiset ja tietynlaiset nuoret -
saivat käyttää brändin vaatteita.
Siitä puhuttiin kaikkialla viikkokausia.
Silloin Abercrombielta soitettiin.
"Haluaisitteko tulla Ohioon vähän auttamaan meitä?
Katsotaan, päästäisiinkö tästä jonkinlaiseen sopuun."
Minun lisäkseni siellä oli syömishäiriöjärjestön johtaja,
Change.orgin kampanjavastaava,
ja kaksi muuta syömishäiriöiden asiantuntijaa.
Selitin, miksi kaikenlainen syrjintä on väärin.
Kerroin myös, miksi heidän toimintansa ei ollut taloudellisesti järkevää.
60 % kohderyhmästänne käyttää isoja kokoja.
Miksei heitä huomioida?
Abercrombien edustajat olivat iloisia, pirteitä ja valkoisia.
Yhtä lukuun ottamatta.
Monimuotoisuusjohtaja oli tietenkin musta mies.
"Tavoittelemme cooleja tyyppejä."
Mitä ajattelit, kun Mike sanoi niin?
Jätän vastaamatta.
Et ole väärässä, jos arvaat, miltä minusta tuntui.
Istuimme pitkän kokouspöydän ääressä,
ja minä kysyin, missä Mike Jeffries oli.
Mike Jeffries ei tullut paikalle.
Aloin nostella esiin paperipinoja. 2 000 sivua nimiä.
Ihmettelin, mitä varten laatikko oli.
Paukautin pinon jokaisen johtajan eteen erittäin dramaattisesti.
Sitten sanoin:
"Jokainen paperipino on täynnä nimiä -
ja edustaa tuhansia ihmisiä,
jotka vastustavat sitä, mitä brändinne tekee."
Monimuotoisuusjohtaja näytti loukkaantuneelta.
Hän veti esiin kirjasen ja alkoi selittää, miten yritys oli kovin monimuotoinen,
ja että kaikkea hienoa oli tehty monimuotoisuuden eteen -
hänen palkkauksensa jälkeen.
Minä selailin kirjaa ja heitin sen takaisin hänelle.
"Tämä on merkityksetön. Katso nyt. Olet ainoa ei-valkoinen täällä."
Mitä korkeammalle mennään, sitä vanhempia ja valkoisempia ollaan.
He ovat olleet siellä pitkään,
ja he sanelevat, miltä Abercrombie näyttää.
Onhan myymälöissä monimuotoisuutta,
mutta entä varajohtajissa -
ja johtokunnan jäsenissä?
Siinä mennään rakenteisiin,
ja silloin kysymys on paljon vaikeampi.
Sitä ei korjata palkkaamalla runsaasti erilaista väkeä vuoden verran.
Ylin johto pysyi valkoisena.
Suostumussopimus käsitteli lähinnä myymälöitä.
Niissä oli 90 % henkilöstöstä.
Siksi keskityimme lähinnä niihin.
Sitä voisi sanoa ei-valkoisia estäväksi lasikatoksi.
Näin konttorilla uusia aluejohtajia -
ja yritin etsiä edes yhtä. Eipä näkynyt.
Olisin epäreilu kaikkia kohtaamiani upeita ei-valkoisia johtajia kohtaan,
jos en sanoisi edes,
ettei se ollut epärasistista.
Ei ollut epärasistista?
Johtajiston kiinnostuksen taso kävi selväksi,
kun suostumussopimus päättyi.
Pinnallisia muutoksia parempaan tehtiin paljon.
Luvattua tasoa ei kuitenkaan päästy lähellekään,
eikä mikään ollut sitovaa, mikä ongelmana olikin.
Abercrombien ei todettu rikkoneen suostumussopimusta.
Oikeuden määräämä tarkkailija kuitenkin totesi, ettei tavoitteita saavutettu -
ja vähemmistöjen aliedustus jatkui.
Suostumussopimuksen päätyttyä alkoi näkyä uupumusta.
Ensin huokaistiin.
Sitten tuli vastustusta: "Onko tämä pakko tehdä?
Onko tähän pakko käyttää näin paljon rahaa?"
Eli kiinnostiko asia alun perinkään vai ei?
Olen ollut Toddin asemassa.
Marginalisoituja ihmisiä asetetaan siihen tilanteeseen jatkuvasti.
Heidän pitäisi ratkaista kaikki ongelmat.
Hän ei voinut onnistua, ja siksi hän lopulta erosi.
Olen aina puhunut varoen siitä kokemuksesta,
koska firma näytti lähtiessäni erilaiselta kuin sinne tullessani.
Jo se on mielestäni onnistuminen.
NETFLIXIÄ JA HENGAILUA?
MUOTIBLOGGAAJA
Olen Samantha Elauf.
Olen kotoisin Oklahoman Tulsasta.
Hain töitä Abercrombie & Fitchiltä.
Nyt minua huvittaa yksi kysymys, johon silloin kiinnitin huomiota.
"Mitä monimuotoisuus merkitsee sinulle?"
Ajattelin, että sovin hyvin joukkoon.
Haastattelussa minulla oli farkut, valkoinen paita -
ja musta huivi perinteiseen tyyliin.
Minulle kuulemma ilmoitettaisiin, milloin voisin tulla koulutukseen.
Ystäväni lähetti viestin ja kysyi,
joko esimies oli ilmoittanut, milloin koulutus oli.
Ei ollut, ja hän sanoi kysyvänsä esimieheltä.
Esimies käyttäytyi oudosti ystäväni kysyessä asiasta.
Esimies oli soittanut aluepäällikölle mustan huivini takia.
Silloin myymälöissä ei saanut pukeutua mustaan.
Aluepäällikön mukaan huivin värillä ei ollut väliä. Minua ei otettaisi.
Olin hämmentynyt. En ollut ikinä kokenut sellaista.
Pian sen jälkeen kerroin tapahtuneesta äitini ystävälle.
Hän kehotti minua ottamaan yhteyttä CAIRiin,
amerikkalais-islamilaisten suhteiden neuvostoon.
Otin yhteyttä sinne, ja tarinani kerrottiin julkisuuteen.
Tapaus vietiin työoikeusvirastoon, joka nosti kanteen.
Silloin kaikki muuttui.
Kuviani oli kaikkialla, ja sain paljon viestejä.
Twitterissä sanottiin hulluja asioita.
Yhdessä vaiheessa lopetin kommenttien lukemisen.
Sain rohkaisun sanoja mutta myös valtavasti vihaa.
Sain pari tappouhkausta.
Viha kohdistui lähinnä uskontooni -
ja siihen, että halusin peittää pääni.
Toisaalta jotkut muslimitkin kysyivät, miksi edes halusin töihin Abercrombielle.
Minun myös käskettiin painua takaisin kotimaahani.
Se oli huvittavaa, koska olen syntynyt Oklahomassa. Mihin pitäisi mennä?
Tässä asiassa Abercrombie ei luovuttanut vaan päätti väittää olevansa oikeassa.
Abercrombien juristit vertasivat tilannetta lippiksen käyttöön.
"Ei työntekijä saisi lippistäkään käyttää."
Vaikka hijab ja lippis ovat tietenkin aivan eri asia.
Puhelimeeni tulvi viestejä.
Korkein oikeus käsittelisi sata juttua, ja minun olisi yksi niistä.
Se oli huomionarvoista.
Oli hyvin erikoista, että yhtiö päästi jutun korkeimpaan oikeuteen asti.
Useimmat yritykset sovittelisivat -
huonon julkisuuden pelossa, kävi jutussa miten kävi.
Heidän mukaansa minun palkkaamiseni vahingoittaisi brändiä -
ja sitä kautta myyntiä.
Minä siis heikentäisin myyntiä, koska en sopinut brändin ilmeeseen.
Korkein oikeus tyrmäsi väitteen äänin 8–1.
Abercrombie & Fitchin toiminta rikkoi vuoden 1964 kansalaisoikeuslakia.
Jos tuomari Scalia näkee syrjintää, tietää tehneensä aidosti väärin.
Kahdeksan tuomaria äänesti puolestani ja yksi vastaan.
Se yksi tuomari oli afrikkalaisamerikkalainen.
En sano, että täytyisi pitää puoliani, koska olemme molemmat erilaisia,
mutta olihan se yllättävää.
Moni sanoo nähneensä minut historiankirjassaan -
tai lukeneensa minusta.
Tai keskustelleensa minusta lakiopinnoissaan.
En silloin tajunnut vaikutustani.
Abercrombie meni korkeimpaan oikeuteen asti.
Syrjintä ei ollut pikkujuttu, ikävä lainaus vuosien takaa.
Se oli koko brändin identiteetti.
Syrjintä oli kaiken perusta joka tasolla.
Abercrombiesta oli tullut skandaalin synonyymi.
Kyse ei ollut vaatteista tai epämuodikkaasta isosta logosta.
Brändistä oli tulossa ongelmallinen,
koska kuten analyytikot sanoivat,
kohut veivät huomiota pois vaatteiden myymiseltä.
OSAVUOSIKATSAUSPUHELU, ÄÄNESSÄ MIKE JEFFRIES
Toinen vuosineljännes oli odotettua vaikeampi.
Emme ole tyytyväisiä tuloksiin -
ja teemme kovasti töitä kääntääksemme kurssin kolmannella neljänneksellä.
Abercrombiesta oli tulossa reliikki Mike Jeffriesin johdossa.
Mike Jeffries kuitenkin takoi itselleen rahaa.
Osakkeenomistajat haastoivat Mikea,
joka maksoi itselleen palkkaa 40 miljoonaa vuodessa,
vaikka osakkeiden arvo oli pudonnut alimpaan kymmenykseen.
Löysin ohjekirjan siitä,
miten Mike Jeffriesiä tuli kohdella yhtiön lentokoneessa.
Ohjeet lennolle.
47-sivuinen ohjekirja Abercrombie & Fitchin yksityiskoneeseen.
Ohjeiden yksityiskohtaisuutta ei voi korostaa liikaa.
Jos matkustajat syövät kylmää ruokaa,
henkilökunta ei syö lämpimiä aterioita.
Sellaisia ohjeita ei koskaan paljasteta ulospäin.
Kun Michael tai vieras esittää pyynnön,
siihen vastataan:
"Ilman muuta".
Sen sijaan ei vastata: "Selvä" tai "Hetkinen".
Miken yrityksessä tekemät muutokset -
kannattivat vähän aikaa. Ne eivät kuitenkaan olleet kestäviä.
Pitkän aikavälin strategiaa ei ollut.
Ajatus tuntui olevan vain kasvattaa firmaa ja katsoa, mitä tapahtuu.
Brändin ei pidä kiihtyä liian nopeasti liian kuumaksi,
koska sellaiset brändit katoavatkin nopeasti.
Abercrombie on pulassa.
Mike Jeffries ei vain tunnu tajuavan sitä.
2000-luvulla Abercrombien liiketoiminta alkoi muuttua,
sillä asiakkaat muuttuivat.
Se ei enää kiinnostanut teinejä.
Se ei ollut enää cool.
Töissä pukeuduin Abercrombieen samoin kuin rakennusmies työvaatteisiin.
Aamulla vedin työkamppeet niskaan ja lähdin töihin.
Kotiin palatessa työasu riisuttiin ja mentiin suihkuun.
Sitten vapaalla pukeuduttiin johonkin aivan muuhun.
Niin minä siihen suhtauduin.
Ennen pitkää kiusaamista kokeneet nuoret aikuistuivat -
eivätkä halunneet kuluttaa paikassa, jossa tuli paha olo.
Niinpä Abercrombie & Fitchin hohto himmeni -
samasta syystä kuin se oli menestynyt: syrjinnän takia.
Syrjintä ei enää ollut coolia.
Uutisia kaupparintamalta.
Abercrombie & Fitchin toimitusjohtaja eroaa.
Hän keskusteli johtoryhmän kanssa puhelimessa sunnuntaina 7. joulukuuta.
Seuraavana päivänä hän ei tullut töihin.
Eikä sen jälkeenkään, eikä moni ole edes nähnyt häntä enää.
Moni piti Mikea kalustoon kuuluvana.
Sitä mietti, miten kauan sellaista käytöstä aiottiin sietää.
Sellaisia puheita ja sellaista johtajuutta.
Luulin, ettei hän lähtisi ikinä.
Kun hän sitten lähti,
ajattelin: "Oho! Hänestä hankkiuduttiin viimein eroon."
Kaikki loppuu aikanaan.
NYKYHETKI
Les Wexner on ollut skandaalien keskiössä.
Olen menossa kokoukseen. Kiitos.
Les Wexner eroaa L Brandsin toimitusjohtajan tehtävästä.
Tutkinnassa ovat hänen kytköksensä Jeffrey Epsteiniin,
seksirikolliseen ja ryvettyneeseen liikemieheen.
Hän uskoi koko omaisuutensa Jeffrey Epsteinille,
joka myös edusti häntä Victoria's Secretin mallirekrytoijana.
Suuri syy siihen,
miksi Jeffrey Epsteinin ympärillä oli jatkuvasti kauniita nuoria naisia,
oli se, että hänellä oli valtaa heidän urallaan.
Kohupaljastus New York Timesissa.
Bruce Weber on syyllistynyt pitkään seksuaaliseen hyväksikäyttöön.
Lukuisat mallit haastoivat Bruce Weberin oikeuteen.
Hän sanoi, että olin jännittynyt, ja teki hengitysharjoituksia kanssani.
Sillä hetkellä en osannut toimia. En tiennyt, mitä tehdä.
Kokemus oli pelottava ja nöyryyttävä.
Bruce kiistää syytökset. Hän vastasi:
"Olen käyttänyt hengitysharjoituksia ja kuvannut tuhansia alastonmalleja -
mutten ole koskenut ketään sopimattomasti."
Yksi syyte hylättiin vuonna 2020.
Vuonna 2021 hän sovitteli kaksi hyväksikäyttösyytettä -
myöntämättä syyllisyyttä.
Yhdenkään mallin ei tiedetä syyttäneen Mike Jeffriesiä -
seksuaalisesta hyväksikäytöstä.
Muutos tapahtuu, kun huolen esittäjät voivat osoittaa,
että yritys häviää rahaa toimimalla niin kuin toimii.
Silloin tapahtuu muutoksia.
Brändin muokkaaminen ja aseman korjaaminen ei ole helppoa.
Mekin olemme joutuneet aloittamaan välillä alusta.
Emme enää ole sama yritys kuin ennen.
Aloitimme somessa puhtaalta pöydältä ja poistimme historian.
Mike Jeffries lähti yrityksestä vuonna 2014.
Abercrombie sanoo lausunnossaan -
"kehittyneensä kaikkien kodiksi harvojen paikan sijaan".
Uusi toimitusjohtaja "sytytti valot ja sammutti musiikin myymälöissä -
ja kuuntelee mieluummin asiakkaita".
On fiksua bisnestä osoittaa brändin olevan monenlaisia ihmisiä varten.
Syrjiminenkin voi olla tuottavaa bisnestä,
koska aina on niitä, jotka haluavat nähdä itsensä cooleina tyyppeinä.
Mutta on kiehtovaa nähdä, miten moni brändi -
haluaa näyttää, että kuka tahansa voi olla cool tyyppi.
Mallien monimuotoisuudessa on tehty täyskäännös.
Abercrombie & Fitch ilmoitti,
ettei enää palkkaa pelkästään hyvännäköisiä työntekijöitä.
Se tuntuu varmasti mukavalta ensimmäisestä uudesta työntekijästä.
Harmi vain, ettei siihen päästy aiemmin.
Abercrombie & Fitch on aikansa kuva eikä poikkeuksellinen.
Ei se keksinyt pahuutta tai luokkajakoa.
Se vain paketoi ne.
Se edustaa Amerikan historian rumimpia osia -
hinnan, henkilöstöpolitiikan ja kuvaston suhteen.
Se on kaikkea sitä, mitä emme halua Amerikan olevan.
Haluamme kaikki ajatella, että olemme kehittyneet ja kasvaneet ihmisinä.
Mitähän meistä kertoo, että se oli niin suosittu niin kauan?
Kai sen, että halusimme kovasti, että meistä pidetään.
Jouduimme oman kirkkautemme sokaisemiksi.
"Olemme ihan mahtavia ja menestyneitä!"
Mutta silloin ei ollut sosiaalista mediaa.
Silloin oli varmaan yhtä paljon niitä, jotka inhosivat tekemisiämme -
eivätkä tunteneet olevansa edustettuina.
Silloin he eivät saaneet ääntään kuuluviin,
mutta nyt se onnistuu.
Eli ehkä kyse ei ole uudesta tiedostavuudesta.
Nyt vain kaikki saavat äänensä kuuluviin, ja sitä pitää kuunnella.
Silläkin on rajansa, miten pitkälle brändit voivat vastuullisuudessa mennä.
Ne kuitenkin yrittävät myydä asioita.
Voiko aidosti myydä monimuotoisuutta ja inkluusiota,
kun oikeasti yrittää myydä T-paitaa?
Toivon yritysten ymmärtävän tärkeän roolinsa -
kulttuurin ja keskustelun muokkaamisessa.
Ne vaikuttavat siihen, ketä yhteiskunnassa arvostetaan.
Abercrombien tarina osoittaa hämmästyttävällä tavalla,
mitä kulttuurimme oli vielä kymmenen vuotta sitten.
Se kulttuuri hyväksyi innokkaasti -
lähes täysin valkoisen, protestanttisen maailmankuvan.
Se kulttuuri määritteli kauneuden laihaksi, valkoiseksi ja nuoreksi.
Ja se kulttuuri syrji ihmisiä surutta.
Onko kaikki nyt hyvin?
Ei.
Tekstitys: Mari Harve