Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Optagelse fire.
Tak.
Rekruttering betyder alt.
Jeg hedder Jose Sanchez.
Undskyld, jeg arbejder for Abercrombie & Fitch.
Jeg leder efter folk til at arbejde deltid i en butik.
Intet vildt, fem, ti, 15 timer om ugen.
Vi ansætter smukke personer.
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Da jeg gik i gymnasiet,
var Abercrombie & Fitch den hotteste butik.
Det var en af de butikker i indkøbscentret, man altid gik ind i.
Et popkulturfænomen.
Der var en kæmpestor eksplosion.
Gik du ikke i Abercrombie, var du ikke sej.
Jeg husker presset for at passe ind. "Gid, jeg havde den Abercrombie-ting."
Sådan har jeg det ikke nu, men det var sejt at ligne alle andre.
Der var en fyr med blondt hår og blå øjne, som skåret ud af granit.
Han gik i Abercrombie & Fitch.
-Det, de solgte, var ambitiøst. -Ambitiøst.
Ambitiøst.
Det perfekte billede på en typisk ung i Amerika.
Jeg gik forbi butikken og undrede mig over, hvad det særlige var.
Alt var tyndt og hvidt.
Broderskab, kostskole, hvide protestanter, overklasse, rige studerende.
Når jeg havde Abercrombie-tøj på,
følte jeg mig anderledes, og alting føltes anderledes.
Der er en grund til, at folk kunne lide det brand.
Det er, fordi ekskludering er en del af vores samfund.
Første gang jeg så Abercrombie & Fitch,
bar en pige en pose med en halvnøgen, ret lækker hvid fyr i sort og hvid.
Og jeg tænkte: "Hvad er det?"
Abercrombie solgte en drøm.
Det var næsten som et ungt menneskes fantasi.
De tjente så mange penge på at markedsføre tøj,
men de reklamerede uden tøj på. Så…
Jo mere du filmer med A&F,
jo mere fortrolig bliver du med at være halvnøgen
og med, at det tøj, du viser, ikke er på dig.
Når man ser tilbage på det som voksen, kan det føles chokerende.
Men som teenager var det bare sejt.
Jeg sparede sammen til at købe en top,
som jeg havde på så tit, som jeg overhovedet kunne.
Der stod "Abercrombie & Fitch" på armen.
"Se, jeg er cool."
På mit gymnasium var der piger, der klippede fyrene fra poserne ud
og hængte billederne op i deres skab.
Jeg kunne lide plakaterne eller fotografierne,
og jeg indbandt mine bøger i dem.
"Abercrombie" kom på ryggen, og så kom der et billede på hver side.
Tøjet var ikke noget særligt,
men det var mærket på tøjet og ordet "Abercrombie" på brystet,
der nærmest var som en slags emblem.
Jeg forbandt brandet med studenterdrenge, rugbyspillere.
De hvide fyre, der spillede ukonventionel sport som lacrosse.
Det er ikke som andre firmaer, som har en berømthed.
"Jeg bliver ligesom Brad Pitt en dag." Det gør du jo ikke!
Men du kan blive ligesom Abercrombie-fyren.
Meget uskyldige småbydrenge.
Dem, der købte tøjet, var dem fra selve kampagnen.
-Hvor er du fra? -PA, skat. Amish County, Pennsylvania.
-New York, New York. -719.
-Pittsburgh. -Dallas, Texas.
Connecticut.
Jeg gik på Stanford, og min første værelseskammerat
havde katalogerne med alle dem i bar overkrop,
de rugby-spillende, roende Abercrombie-drenge,
og på sin skabsdør lavede han en hel collage af disse mænd.
Så der var nok 50 små udklip af Abercrombie-fyre i bar overkrop
klistret på hans skabsdør.
Så jeg opdagede jo, at det var en superhvid ting.
Jeg voksede op i Washington, og i syvende klasse
gik jeg på Sidwell Friends High School,
hvor Malia og Sasha Obama og Chelsea Clinton gik,
så det var en elitær privatskole i Upper Northwest Washington, DC.
Jeg var vild med hiphop og R&B,
så mine designere dengang var FUBU- og Mecca-typer
og den slags urbane designere fra 80'erne og begyndelsen af 90'erne.
Jeg kom til Sidwell og hørte om det der Abercrombie & Fitch.
Jeg vidste ikke, hvad der var særligt ved brandet,
men på Sidwell var det noget, man skulle have.
Jeg husker, at jeg så rigere børn end mig, som gik med tøjet,
og som bare ville være en del af det look.
Lavtajlede jeans, der viste maven og navlen, var totalt in.
Selv berømtheder gik med dem.
Abercrombie & Fitch brugte folk, før de var andet end modeller.
Taylor Swift.
Jennifer Lawrence.
Channing Tatum.
Ashton Kutcher.
Heidi Klum.
January Jones.
Vi så på reklamer, der fortalte os, hvad der var cool.
Ugeblade var helt klart en stor ting, fordi de sociale medier ikke eksisterede.
MTV, Video Music Awards og showet House of Style
gav landområderne adgang til ting, de normalt ikke ville se.
Velkommen til 98 Degrees til TRL.
Trender fra øst- eller vestkysten, vises nu på MTV og på deres kanaler,
og det fik stilarter til at bevæge sig meget hurtigere.
Ligesom indkøbscentrene.
Indkøbscenterkulturen var alt.
Du handlede med din familie. Du hang ud med vennerne.
Vi hang ud i centret hver weekend.
Mine venner og jeg sneg os bag vores forældres ryg over til centret.
Vi havde vores skoletasker og katolske skoleuniform på.
Indkøbscentret var det sted, alle hang ud.
Så da jeg blev 16, vidste jeg, jeg ville arbejde der.
Forestil dig en søgemaskine, du kan gå igennem.
Eller et online katalog, der er et rigtigt sted.
Du skulle i indkøbscentret for at vide, hvad du skulle have på.
Virkelig cool.
Efterhånden som flere centre åbnede, og folk strømmede til,
var de ikke blot et mødested, men der var noget for alles interesser.
Specialbutikker gjorde det muligt at få præcis, hvad man ledte efter.
Du gik i Hot Topic, hvis du var lidt punket,
og i Pac Sun, hvis du ville have et surfer-look.
Og i Abercrombie & Fitch for det pæne look.
Der var mange pæne brands, men med hensyn til designere
var det uden tvivl Ralph Lauren, Tommy Hilfiger, Nautica.
Et af de første brands,
der virkelig fusionerede ungdomskultur og sexappeal,
var faktisk Calvin Klein.
Hvad fanden er det?
-En kjole. -Siger hvem?
Calvin Klein.
Det ligner undertøj.
Det, Abercrombie gjorde, var at skabe en mellemvej
mellem sex, som Calvin Klein solgte,
og den amerikanske pænhed, som Ralph Lauren solgte.
Du vil have det, ham den seje fyr går med.
Så det blev til:
"Hvis bare jeg har Tommy Hilfiger, så er jeg sej."
Eller GUESS-jeansene.
Du godeste.
Noget af det var umuligt at få fat i. A&F var lidt mere overkommeligt.
Ambitiøst nok,
men ikke så dyrt, at det var uden for rækkevidde.
Den grundlæggende idé er, at mode sælger os tilhørsforhold,
selvtillid, det at være cool, sexappeal.
På mange måder er det sidste, moden sælger, faktisk tøj.
Kan du huske første gang, du gik ind i en Abercrombie-butik?
Ja!
Jeg husker, at jeg gik ind og blev ramt af følelsen:
"Åh gud, de har hældt det her på flasker.
De har krystalliseret alt, jeg hader ved gymnasiet,
og lagt det ind i en butik."
Først kommer man derhen, og to hotte fyre flankerer udenfor.
Så det er om at komme forbi dem
uden at føle sig distraheret eller lidt intimideret.
Jeg begyndte at arbejde der op til jul,
så de havde også en nissehue på. Nissehue, topløs og jeans.
En god idé, Abercrombie fik, var at sætte brune skodder på vinduerne
og et stort billede i hoveddøren ved indgangen.
Så man kunne ikke se ind i butikken, men måtte gå ind.
Det var helt unikt. De tvang dig til at komme over tærsklen.
Der var en helt særlig stemning.
Og du vidste, du var i nærheden, fordi du hørte musikken.
Musik for fulde hammer, og forældre hadede det.
Pulserende natklubrytmer.
Store billeder af nøgne brystkasser.
Hele butikken skulle være en oplevelse, hvor folk gik derind og hang ud.
Det blev betragtet som et typisk amerikansk look,
og jeg så mig selv som en typisk amerikansk pige.
Så jeg kunne lide det.
Det er en særlig cologne, som kun fandtes i en Abercrombie-butik.
Du rammes af lugten af Abercrombie.
Sådan en musk-agtig, maskulin duft, når man går forbi.
Jeg så faktisk ansatte gå rundt og spraye ting med den her duft.
Jeg får nemt migræne, så det var faktisk svært for mig.
Jeg fik hovedpine af det, men for teenagere var det nok fint.
Jeg fik meget af den gratis, og deres cologne duftede dejligt.
Min mor var ikke fan af butikken,
og hun sagde engang, hun ikke forstod, at jeg handlede der.
Personalet var forfærdeligt. Vi talte om det i firmaet.
Deres job var ikke at give dig opmærksomhed.
De skulle faktisk lade, som om du irriterede dem.
Undskyld mig.
Ja?
Nogen på MADtv, eller måske deres bror, må have arbejdet i Abercrombie,
fordi de imiterede Abercrombies kultur fuldstændig spot on.
Der er kun et omklædningsrum, og der er kø. Åbner du et til?
Nej.
De overdrev ikke.
-Har du nøglen? -Næ, brormand!
Jeg tror, Dutch har den. Hej, Dutch, har du nøglen?
De var gode til at skabe en stemning. "Hvor er jeg? Hvad er det for et sted?"
Hej, Storm, har du nøglen?
Ja, det har jeg. Undskyld.
Hvert enkelt del af Abercrombie
var efter et særligt design.
Mikes design.
TIDLIGERE DIREKTØR FOR A&F
Butikkerne, produktet, det hele. Han stod bag det hele.
TIDLIGERE DIREKTØR FOR A&F, MIKE JEFFRIES,
HAR AFVIST AT UDTALE SIG TIL DENNE FILM.
Jeg rapporterede direkte til Mike.
Vi var sammen nonstop.
Jeg tror, jeg var nummer to ansatte.
Han havde en simpel mission, og det var at opbygge Abercrombie.
Mike Jeffries var kendt for at være stille i det bredeste offentlige rum.
Han gav ikke mange tv-interviews eller presseinterviews,
men jeg synes, han var en meget karismatisk person.
Michael Jeffries, en flot mand fra det sydlige Californien.
I form, meget intelligent. Jeg vil sige meget privat.
Ikke genert, privat.
Han havde en simpel mission, og det var at opbygge Abercrombie
og skabe en succes.
Hvad var det vigtigste, der motiverede ham?
Som alle andre, økonomisk belønning.
DE TIDLIGE 1990'ERE
Jeffries kommer til Abercrombie,
da de stadig er en del af Les Wexners imperium i Columbus, Ohio,
så de tilhører The Limiteds brands.
Som 25-årig gik jeg til alle, der havde butikslokaler, og sagde:
"Jeg har en idé. Vil du leje mig noget plads?"
Og alle afviste mig.
Jeg havde ingen penge, ingen butik. Kun en idé.
Leslie H. Wexner er en af Amerikas store handelshjerner.
Han er hjernen bag mange af de kæder af indkøbscentre,
vi har i landet i dag.
Han var faktisk kendt som Merlin of the Mall.
Les Wexner byggede brands på én af to måder.
Han ville prøve et nyt koncept i et eksisterende brand
og så skille det fra, hvis det fik succes. Eller købe et svigtende brand.
Abercrombie havde allerede eksisteret i 100 år.
Det startede som et friluftsbrand, meget typisk amerikansk.
E.B. White beskrev vinduerne i butikken som den maskuline drøm.
Og de henvendte sit til elitesportsmænd.
Efter Det Hvide Hus, ledte han en safari i Afrika
og beviste sit værd som storvildtjæger.
Butikken solgte til Teddy Roosevelt,
Ernest Hemingway.
Det var hårde tider.
Les Wexners firma købte Abercrombie.
De prøvede at forny brandet.
Det var et firma, der havde barbercreme,
bøger, fiskeudstyr og alle de ting,
som gamle fyre som Teddy Roosevelt nok gerne ville have.
Da Les købte det,
prøvede han at genskabe det, men det virkede ikke.
Og så var det han fik Mike Jeffries ind,
en mislykket direktør for Alcott & Andrews,
som var et kvindebrand med fokus på forretningskvinder.
Han fik Mike Jeffries med og sagde: "Vi prøver igen."
Og så blev idéen om Abercrombie, som vi kender dem i dag, skabt.
Vi vidste, vi ville være det sejeste brand for 18-22-årige.
Da Mike kommer til, går han rundt i hyttesko og kakibukser,
men det bliver senere til looket med skjorte, jeans og sandaler.
Han fandt på en formel, der virkede.
Han fandt ud af at forbinde Abercrombies arv,
som var grundlagt i 1892,
henvendt til elitære, privilegerede mennesker,
og kombinerede den med et meget sexet, seksuelt image.
Det skulle være eksklusivt.
Han var stolt af, at det var et eksklusivt brand,
der formidlede det, han betragtede som en cool følelse.
Vi lavede reklameplakater, hvor der stod:
"Sådan er Abercrombie. Sådan er Abercrombie ikke."
Hos Abercrombie er hunden en golden retriever,
og pudlen er ikke Abercrombie.
Abercrombie-skoleknægten kører i en Jeep,
og han kører ikke i en sedan.
Modeindustrien er berygtet for ikke at lave mange markedsundersøgelser.
Målet er ikke at give folk det, de beder om,
men at få dem til at bede om det, du tilbyder.
NEW YORKS AKTIEBØRS
I 1996 sendte Jeffries Abercrombie på børsmarkedet.
De tilhørte ikke længere Les Wexners imperium.
Brandet var på toppen.
Han afholdt kvartalsmøder,
som var ophidsede peptalks rundt om et ildsted
for at diskutere, hvor mange penge vi tjener.
"Penge!"
Vi havde alle aktier, os fra opstarten.
Jeg var på rette tid og sted.
Abercrombie Kids blev lanceret.
Og så solgte Hollister den californiske drøm.
Abercrombie & Fitch havde monopol på det her livsstilstøj.
Og det hjalp med at gøre Leslie Wexner til milliardær.
De byggede en enorm campus, som et universitetsområde.
De var et af de første store firmaer, der gjorde det,
og idéen var, at arbejdet var livet og omvendt.
Alle arbejdede hele natten,
for det var ligesom at hænge ud med vennerne.
Mit hold kaldte det "fjerde g", for det var ligesom…
Sådan føltes det bare.
Mike inviterede folk til at spise hos ham.
Det var store, skøre begivenheder med mad udefra.
Masser af fest og samvær. Og så fest med personalet,
når han gik op i seng.
David Leino tatoverede sig med Abercrombie.
Jeg mener, det blev en ting.
Det var som en sygdom. "Abercrombie er sagen,
og hvis du ikke lever og ånder for det, så kom ikke her."
Det var kulturen.
Det var dit liv, men det var ikke et dårligt liv.
Man gik i byen tre, fire, fem nætter om ugen.
Vi startede normalt med to irske slammere.
Sådan startede vores aften. Det var det, Abercrombie ønskede.
Vi blev set som en cool gruppe.
Den første uge, jeg arbejdede hos A&F,
sagde en fra HR, at man kunne skrive A&F med hundelort
og sætte det på en baseballkasket og sælge den for 40 dollars.
Og hun sagde: "Sådan er det lige nu. Det er fedt."
Mike Jeffries brugte fra begyndelsen sine evner
og de ressourcer, han havde fra Wexner
til at begynde at markedsføre.
Det, der opbyggede det firma, findes ikke længere.
Nu er det via Instagram.
A&F ville nok være på OnlyFans. Ved du, hvad jeg mener?
TIDLIGERE CHEFREDAKTØR
Jeg var chefredaktør for A&F Quarterly.
Quarterly, The Quarterly, A&F Quarterly, magalog,
alle mulige udskiftelige termer.
TIDLIGERE MEDREDAKTØR
Holdet var chokerende lille.
Nogle hvide fyre fra nordøst, der lige får stykket noget sammen.
Vi er alle super unge. Jeg var 21 eller 22.
Jeg var heldig at rapportere til nogle af de største folk i modebranchen
lige efter universitetet.
Stilen var gør-det-selv.
Det var den ånd, som Savas og Bruce Weber fremelskede.
Jeg har altid følt, at både mænd og kvinder
har brug for anerkendelse af sig selv og deres fysiske udseende.
Kom så!
Man kan ikke overdrive den virkning, Bruce Weber,
hans æstetik, havde.
Mike lagde alle sine æg i den kurv.
Abercrombie-æstetikken er Bruce Webers æstetik.
Disse glade gruppebilleder,
unge mennesker, sex, alt amerikansk,
Golden retrievere ude på landet.
Bruce Weber er den højest betalte fotograf.
Han var berømt.
Og han arbejdede for Calvin Klein, og for alle andre,
og han lavede en smuk bog ved navn Bear Pond.
Jeg var overvældet, og så vidste jeg, jeg var bøsse.
Alle bøsser, jeg kender, har… Der er en kopi derovre.
Abercrombie og Bruce Weber lavede noget videoindhold.
Det er Brandon, optagelse et.
Det er en musical, vi laver, og du skal danse. Danser du?
Jeg danser ikke rigtig, men jeg lader, som om jeg danser,
og det plejer at være godt nok.
Det var tydeligt for alle, der var opmærksomme,
at der var mange bøsser involveret i det hele.
Jeg tror, at brandets genialitet var,
at det gik lige hen over hovedet på deres målkunde,
den heteroseksuelle universitetsstuderende.
Efter uni flyttede jeg til San Francisco og arbejdede på XY Magazine,
som var et blad for unge bøsser.
Mange gymnasieelever sendte os deres foto, et essay eller en beretning om,
hvordan det var at springe ud i gymnasiet.
I slutningen af 90'erne kunne man stadig være en ung bøsse i Iowa
og tro, at man var den eneste.
Flere af de drenge begyndte at gå i Abercrombie,
og den modeverden og den slags maskulinitet,
og hvad det end indebar, alt dette skete i slutningen af 90'erne.
EFTER AT HAVE PRØVET BRYDNING FØLES ALT ANDET I LIVET LET
Mange kiggede på annoncerne og videoerne og tænkte:
"Min fantasi er repræsenteret der."
Bruce Weber giver homoseksuelle denne klassiske ting tilbage.
Det at fjerne skam fra fortiden,
denne afstandtagen fra umiddelbar sex, sexvittigheder eller homoseksualitet.
Det er som en afstand.
Bruce Webers Bruce Weber-drenge er ikke de første.
Historien går tilbage til det antikke Grækenland.
Abercrombie bad mig om at lave vægmalerier til Abercrombie-butikkerne.
Disse homoerotiske, men smukke fyre, der interagerer med hinanden.
De får dig til at tænke på det evige og på, alt er for evigt godt.
Optagelse et.
Jeg er ham med armhulerne.
Abercrombie fandt en niche med at finde helt nye modeller.
Midt-amerika, store, stærke gutter.
"Ja, altså, jer er ligesom kommet fra Minnesota for at være model."
Jeg lignede nok det, de altid plejede at komme med.
Jeg er fra Nebraska.
Jeg var kaptajn på fodbold- og brydeholdene,
skoleballets konge og alt det der.
Det var ikke min store drøm at være Abercrombie-model.
Jeg var fuld på en bar,
og der var en dame, som åbenbart var talentspejder fra Abercrombie, sagde:
"Vil du komme til butikken i morgen?"
Vi tog et par billeder, og tre uger senere var jeg i Brasilien.
Det var første gang, jeg så havet og rejste uden for Nebraska.
Fotograferne opmuntrede dig til at være dig selv, original,
bare gøre hvad som helst, klatre i træer, hoppe i vandet.
Hvis Bruce så dig gøre noget naturligt
og interagere med naturen,
det var en god måde at få taget dit billede.
Der var fyre, der klatrede i et træ. "Hej, Bruce, jeg klatrer."
Eller bare lave armbøjninger på en kantsten.
Fyrene var så fulde af testosteron, fulde af muskler.
Og så prøver fyrene at imponere kvinderne.
Det er menneskeheden på sit basale niveau.
Tre til fire gange om året fik vi Bruce Weber-billeder til vores butik.
Man var spændt på afsløringen af Bruce Weber-billederne.
Hvem valgte de som repræsentant for Abercrombie & Fitch?
Der er andre mærker, som er for alle.
Det er Abercrombie & Fitch.
Det tilfaldt mig at rekruttere den slags mennesker,
så de kunne skabe et miljø.
-Hvordan tror du, du klarer dig? -Ret godt.
Butikkerne fokuserede hver især på en enkelt universitetscampus,
og de forsøgte at rekruttere de flotteste universitetsdrenge.
Hvis en universitetsdreng var populær,
ville andre sige: "Okay, hvad har han på?" Og så kopiere det.
Pointen var at få de rigtige drenge fra de rigtige studenterforeninger
til at gå med tøjet og være ambassadører for det,
så vil andre få lyst til at kopiere det.
Det var præ-digital influencer-marketing.
Som manager i Abercrombie lærer de dig meget tidligt om rekruttering.
Man skal bare rekruttere,
men man skal ikke kun rekruttere, man skal rekruttere flotte mennesker,
og sådan her ser flot ud.
Vi havde faktisk en bog.
Fremvisningen A&F-looket er en kæmpe del af den generelle oplevelse
i Abercrombie & Fitch-butikkerne.
Vores folk i butikken er en inspiration for kunden.
En pæn kæmmet, attraktiv, naturlig, klassisk frisure er acceptabel.
Dreadlocks er uacceptable for mænd og kvinder.
Guldkæder er ikke acceptable for mænd.
Kvinder kan have en tynd, kort, sølvfarvet halskæde på.
Brandrepræsentanter skal altid have passende undertøj på.
Naturligt.
Amerikansk.
Klassisk.
A&F-looket.
Intet andet butikcenterbrand gik til de ekstremer, som Abercrombie gjorde
ved at mikrostyre udseendet på alt fra butikken
til den person, der gjorde rent i lagerrummet.
Jeffries var ekstrem. Han var en rigtig detaljeleder.
Hvis man ser på butikkerne, var de fuldstændigt pletfri. Ikke?
Mike bekymrede sig om alle detaljer.
Mike Jeffries var kendt for sine uanmeldte butiksbesøg.
Butikkerne skulle se ordentligt ud, og han ville se dem personligt.
Mange har kaldt dem "lynangreb".
Der var måske et besøg en fredag.
Mandag, tirsdag, onsdag, torsdag… Du arbejdede alle nætterne.
Det er her, vi skal sikre os, at alt er skinnende rent.
Alt bliver tørret af. Der er intet støv nogen steder.
Elghovedet ser rent ud.
Men det, der betød mest, var, hvem der var på arbejde den dag.
Nogle var kun ansat til de besøg.
Det handlede ikke om, at butikken nåede de eller de salgstal.
Det var om at få flere flotte mennesker ind.
Det absolutte toppunkt, hvor vi vidste, at vi havde klaret det,
var, da LFO kom ud med "Summer Girls".
Den LFO-sang.
"Summer Girls".
Jeg kan lide piger Der går i Abercrombie & Fitch
"Jeg kan lide piger i A&F."
Jeg ville vælge dem…
Jeg synes, det er… Noget med sommeren.
Det kom ud om sommeren. "Vi gør noget rigtigt."
Jeg kan lide piger Der går i Abercrombie & Fitch
Jeg ville vælge hende Som den eneste
Hun har været væk siden den sommer…
Det var nok det cooleste, der var sket for Mike Jeffries.
Så vidste han, at han havde opnået det, han ville.
Fra et rent kreativt synspunkt
var han et galt geni.
Han ved, hvad han foretager sig.
Han siger: "Jeg er ligeglad med, hvad andre gør.
Jeg vil gøre, hvad jeg synes, er smukt og cool."
Og det gjorde han.
Min første berøring med Abercrombie var at modtage et katalog ud af det blå.
Jeg var vel på deres kundeliste.
Og jeg så de unge mennesker smile og boltre sig
og jeg tænkte: "Når jeg kommer på uni, hænger jeg måske ud med vennerne
på en mark, arm i arm, og hopper rundt,
og vi smider os oven på hinanden som i katalogerne. Hvad ved jeg?"
Jeg hedder Phil Yu. Jeg har en blog, der hedder Angry Asian Man,
hvor jeg taler om min asiatisk-amerikanske identitet i mit område.
Nogle læsere begyndte at sende billeder til mig og spurgte:
"Har du set det der hos A&F?"
Det var nogle T-shirts.
T-shirts med print var vores personlighed.
Vi bevægede os med lysets hastighed.
T-shirts med print skulle være unikke,
så man skulle hele tiden producere kunst.
Alle de dumme slogans, vi satte på, var lavet af os.
Ingen tekstforfattere.
Vi skulle være respektløse. Vi skulle være sjove,
relevante for kunder, som var teenagere, først i tyverne og på uni.
Et af temaerne var Buddha Fest,
og den havde en stor, fed asiatisk Buddha.
Jeg husker en, jeg fik et sus ud af:
"West Virginia, ingen livreddere i den genpool."
Jeg grinede dengang, nu kan jeg se, at det var stødende og problematisk.
Den anden trøje på bordet var "Juan er godt på vej".
Så de havde et æsel med en taco med en sombrero.
Den, som alle husker:
Brødrene Wong, der reklamerer for en fiktiv vaskeriservice.
Sloganet var: "To Wongs kan hvidvaske alt."
Popkultur-orientalisme, ikke?
Alt det her er taget fra folks forståelse af asiater,
hvis man bare ser amerikansk tv og film.
Hvad så, lækkermås?
Det er den kitschede skrifttype og en slags karikaturer
af asiaten med store fortænder og skrå øjne, så…
"To Wongs kan hvidvaske alt."
Asiatisk-amerikanere får ofte at vide, at de skal holde lav profil,
ikke tiltrække opmærksomhed,
især fordi mange af os er børn af indvandrere.
Men jeg tror…
Lige da tænkte jeg: "Jeg må godt blive vred."
Jeg ved ikke hvorfor, men de unge,
forbrugerne, elskede bare at gå med de T-shirts,
så vi blev ved at lave dem. Og de var billige.
Du kunne sælge T-shirts med en fortjeneste på 85 %.
Når sådan noget sker…
Jeg har altid forestillet mig, at nogen…
Hvis bare én af dem havde sagt: "Måske er det ikke en god idé."
Jeg havde intet med det at gøre, men alligevel.
To af gruppelederne var asiatisk-amerikanere,
og derfor blev de godkendt fra starten.
Jeg føler, at du lige har smidt en bombe på mig.
Altså… Hvad? Var der en asiatisk designer?
Måske var der nogen,
og så er dit dække den ene asiatiske fyr i lokalet.
Det er ham, der bliver spurgt: "Er du stødt af det?"
Og vil han virkelig sige: "Nej, jeg mener ja".
Eller vil han flippe ud og sige: "Det krænker virkelig min identitet."
I dette stive forretningsmiljø, hvor alle omkring dig er hvide,
ja, jeg ved ikke, om det er et sikkert sted at gøre det.
Dette åbenlyst racistiske produkt
gjorde især mange asiatiske studerende rasende.
Det gjorde ondt, fordi de tænkte: "Det skulle jo have været til mig."
Og der begyndte reaktionen at vokse blandt de asiatisk-amerikanske studerende.
Der er altid folk, der ikke rigtig ser smerten bag sådan noget,
og ser det som en sjov ting, der bare skete.
Protesten var ikkevoldelig og velordnet,
men sådan var det ikke på parkeringspladsen,
da de alle skulle køre hjem.
Lad os tale om Two Wongs-T-shirten.
Den T-shirt er en af dem, jeg husker.
Mike trak alt tilbage fra butikkerne, og vi brændte dem faktisk
for at sikre, at ingen endte med at få fat i varerne.
Men de beholdt "Juan er godt på vej". Det var jo selvfølgelig et æsel.
De insinuerede tydeligvis noget.
Stakkels den, der skulle skrive det,
men de sagde faktisk: "Vi troede, at asiater ville elske de T-shirts."
Det er fra en pressemeddelelse fra Abercrombie.
Vi forsøgte altid at være hurtige på aftrækkeren og sådan noget.
Og jeg ved, vi har begået et par fejl.
Vi levede op til vores ansvar,
og rettede op på det så hurtigt, vi kunne,
og så lærte vi og kom videre.
Vi fik problemer og sagde:
"Det gør vi ikke igen. Men vi gør noget lignende."
Det er jo fra toppen og ned, at de godkender de T-shirts,
så der foregik noget bag kulisserne.
De arbejder i en boble, ikke?
De arbejder et sted, hvor de ikke kan se, hvad det handler om på forbrugerniveau,
hvor en asiatisk dreng ser de T-shirts og siger: "Hvad er det noget pis?"
Eller bliver forvirret. "Skal det være cool?"
Det er ligesom det, jeg ser af mig selv i popkulturen.
Måske er det noget, jeg skal acceptere som asiatisk-amerikaner.
Første gang jeg blev opmærksom på, at det image var problematisk for mig,
var Sam Raimis Spider-Man.
Den udkom vist i 2001 med Tobey Maguire.
Flash, det var et uheld!
I tegneserien er Peter Parkers største tyran Flash Thompson,
og han har traditionelt været et stort, blondt røvhul.
I filmen er han klædt i Abercrombie fra top til tå,
og det gjorde mig så ked af det.
Jeg vidste, det ikke var godt. Forstår du, hvad jeg mener?
Fordi noget havde ændret sig der, så…
Hvad betød Abercrombie for dig før det?
En cool knægt, der aldrig ville gøre sådan noget.
ABERCROMBIE STINKER
I 2003 var jeg forretningsjournalist ved The Wall Street Journal,
og jeg besøgte butikker i New York.
En kollega og jeg går ind i American Eagle Outfitters.
Min kollega begynder at snakke med butikslederen.
Hun spørger, hvordan hun var havnet der,
og hun sagde: "Jeg var distriktschef for Abercrombie & Fitch og flyttede over."
Og min kollega siger: "Det er interessant.
Det er en lidt anden kultur, der prøver at holde alle positive."
Og den her bestyrer begynder at græde.
Hun siger: "Jeg er så glad her. Jeg må ansætte, hvem jeg vil."
Hun peger mod fyren, der står for damernes prøverum,
en sort fyr, lys i huden og med dreadlocks.
Og min kollega nikker, som om hun forstår, hvad der menes.
Jeg forstår tydeligvis ingenting.
Så jeg begyndte at interviewe folk, som havde A&F på deres CV,
og det, jeg fandt ud af, var,
at de fleste var blevet hyret til jobbet på grundlag af deres udseende.
Jeg begyndte at ane, at de også fyrede folk.
Og det var det, der virkelig slog mig, fordi det ikke virkede lovligt.
Så jeg fandt endelig en manager, som sagde til mig:
"Man skal rangere alle sine medarbejdere
på en skala fra 'cool til mega-cool'. Og hvis de ikke er minimum cool
så skal man fjerne dem fra timeplanen."
Salgstallene betød ingenting.
Det eneste, der betød noget, var, at de ansatte, du tog billeder af
af og sendte tilbage til hovedkvarteret, var lækre.
Det må da være ulovligt?
Ikke?
Jeg havde aldrig mange timer på mit skema.
Så jeg gik til en af lederne og sagde: "Kan jeg få flere dagvagter?"
Og han sagde: "Der er ingen. De er udfyldt.
Vi har kun de nattevagter."
Jeg husker, jeg sagde til ham:
"Jeg kan ikke lide at støvsuge og pudse vinduer."
Og han svarede: "Men, Carla, du er en god vinduespudser.
Du er så god til det."
Jeg sagde, jeg kunne bytte med nogen.
Min veninde kunne bytte en firetimers vagt.
Hun ville godt arbejde om natten. "Nej, vi kan ikke lide, at I bytter."
Hvis man fik en vagt, så fik man den.
Jeg sagde: "Jeg fatter det ikke. Hvad sker der?"
Hun sagde: "Det er sikkert, fordi du er sort.
Ingen andre sorte arbejder der."
Da hun sagde det, havde jeg det sådan, at jeg bare vidste det i mit hjerte.
Det var derfor. Men måske kunne jeg gøre noget.
Det er et firma. Det er ikke en person, der stopper mig.
Og efter det var jeg ikke længere på timeplanen.
Og jeg spurgte ham: "Hvad skal jeg gøre? Er jeg stadig ansat?
Jeg har ikke været på skemaet i to måneder."
Og han siger: "Bare bliv ved med at ringe."
Jeg vidste, jeg var blevet fyret, og kom videre.
Der var ingen opsigelse.
Der var ingen, der ringede til mig. Det var bare slut.
Vores butik befandt sig tæt på University of Irvine.
Og det er kendt som universitetet for kinesere og indere.
Det er 75 % asiatisk. Koreansk, indisk, kinesisk, japansk.
Så det var ikke overraskende,
at mange ansatte var af asiatisk afstamning.
Vi har afsluttet julesæsonen,
og vi får besked via et notat, der siger:
"Hvis du ikke får en lønseddel, så er du opsagt."
Mit navn stod ikke på listen,
så jeg talte med mine andre venner.
"Mit navn stod ikke på listen. Gjorde jeres det?"
"Nej, vi står ikke på listen." Så jeg sagde: "Hvor sært."
Så talte vi med vores souschef, en asiatisk-amerikaner.
Han sagde, at den egentlige årsag er, at ved "lynangrebet"
gik en fra ledelsen rundt og bemærkede en masse asiater i butikken.
De sagde: "Du skal have mere af den slags personale."
Og de pegede på en Abercrombie-plakat, og det var en kaukasisk model.
Det gjorde ondt, for jeg havde en positiv oplevelse af firmaet
og fandt så ud af, at de afviste mig på grund af mit udseende.
Det var ret sårende.
Så tog jeg alle plakaterne ned.
Fordi jeg ikke lignede dem på billedet, arbejdede jeg der ikke længere.
Jeg var vred.
Men hvad kan man gøre? Som 21-årig. Hvad gør man?
Det virkede meget klart og tydeligt.
Jeg tog i butikken. Jeg talte med den, der arbejdede der,
og hun sagde: "Vi kan ikke genansætte dig."
Og jeg spurgte: "Hvorfor ikke?"
Hun sagde: "Min manager sagde, det ikke er muligt,
fordi vi allerede har for mange filippinere i butikken."
Jeg sagde: "Mener du det?"
Og hun så ret utilpas ud og sagde: "Ja."
Jeg havde aldrig sagt, jeg var filippiner,
så det var et gæt fra den person, der arbejdede der.
Jeg fortalte det til mine forældre og nære venner.
De hørte det og var meget enige med mig i, at det var for vildt.
Folk følte sig vel rådløse, også mine forældre.
Hvad siger du til dit barn,
når nogen siger, de ikke kan ansætte dem, på grund af den, de er?
Jeg talte med min mor om det, og hun sagde:
"Det overrasker mig faktisk, at du ville arbejde der.
Du var sikkert fin nok til rengøring,
men den butik gjorde det i mine øjne tydeligt,
at de ikke vil have folk som os der."
Hun sagde: "Det var, som jeg forventede.
Alt ved den butik skreg, at vi var udenforstående. Vi passede ikke ind."
Gå ind i enhver eksklusiv butik,
og du vil se sælgere, der ser ud som om, de kom fra modebladene.
Forhandlere opsøger arbejdere, hvis udseende vil sælge tøj.
Men kan opretholdelsen af det look blive til diskrimination?
Det er det, firmaet Abercrombie & Fitch bliver anklaget for.
De ni sagsøgere i sagen hævder, at de blev fyret eller ikke ansat,
fordi de ikke var hvide nok.
Når jeg blev sat på timeplanen, skulle jeg møde ind til lukketid.
Jeg var en af de nævnte sagsøgere i Abercrombie-sagen.
Vi skal møde to af sagsøgerne i sagen. Anthony Ocampo og Jennifer Lu.
Jeg er en af dem, der sagsøgte Abercrombie.
Vi ville repræsentere de folk, det her var sket for,
og give dem en stemme og sikre, at Abercrombie blev holdt ansvarlig.
Typisk amerikansk betyder ikke hvid.
En mexicansk-amerikansk ven arbejdede for MALDEF,
den mexicansk-amerikanske forsvars- og uddannelsesfond,
og han arbejdede for Tom Saenz,
og det viser sig, at Tom havde hørt andre rygter om,
at folk blev diskrimineret i Abercrombie.
Jeg kunne gå direkte til indkøbscentret
og bekræfte, hvad vores klient havde sagt, så det gjorde jeg.
Jeg gik ind i A&F-butikken og så på, hvem de butiksansatte var.
Og så krydsede jeg gangen og gik ind i en lignende butik,
om det var Old Navy eller Banana Republic eller GAP,
og kontrasten var slående.
I de andre butikker så man en stab, der lignede det sydlige Californien,
mest unge farvede, der gjorde salgsarbejdet.
Hos Abercrombie & Fitch var der næsten udelukkende hvide arbejdere.
Vi taler ikke om én person, der blev nægtet et job,
hvor forfærdeligt og ulovligt det end er.
Vi taler om en praksis i hele landet
i hundredvis af butikker, der rammer tusindvis af studerende.
Det var faktisk svært at finde folk, der kunne være sagsøgere,
og det var dels, fordi der var så få farvede,
der var ansat af Abercrombie & Fitch.
Min lillesøster sms'ede mig eller ringede til mig.
Jeg tror ikke, vi sms'ede dengang. Det var alt for dyrt.
Men hun ringede og sagde: "Jeg så på internettet,
at Abercrombie & Fitch er blevet sagsøgt for racediskrimination.
De har helt klart racediskrimineret dig!
Ring til dem."
Og jeg sagde: "Gad vide, om det, der skete for mig, er 'slemt nok'?"
Altså, var det noget, eller ville de sige: "Bare se at komme videre."
Der var stadig en følelse af, at så slemt var det ikke.
Men hvis man ser på racisme eller sexisme eller homofobi…
Altså, det behøver ikke se så slemt ud. Men behøver ikke blive kaldt ting.
Man behøver ikke blive kaldt en nigger midt i Abercrombie & Fitch,
for at det er "slemt nok".
Men 19-årige Carla tænker: "Jeg ved det ikke."
Jeg har aldrig set så tydelig racisme.
Jeg var virkelig sur. Jeg blev rasende, og det forsvandt aldrig.
Så da jeg blev bedt om at deltage i retssagen,
tænkte jeg: "Okay. Her er en chance for at gøre opmærksom på Abercrombies pis,
når de siger, de er et typisk amerikansk brand,
mens de opretholder dette typisk amerikanske image
ved at hyre en flok hvide folk og fyre en flok farvede.
Vi spurgte om deres erfaring med at arbejde for Abercrombie
og med at søge arbejde hos Abercrombie,
og et gennemgående tema var denne stærke præference for hvide
fremfor afroamerikanere, latinoer, asiatisk-amerikanere
og alle, der ikke passede til dette look.
Jeg var træt af at få min timeplan tilbage med udstregede navne.
Fordi folk ikke så godt nok ud.
Jeg kan ikke se min ansatte i øjnene og sige…
Ja, lyve for dem og sige: "Vi har ingen timer."
Når de bare ikke var smukke nok.
Jahan talte med os, hvad Abercrombie sagde.
Det var ikke, fordi vi blev racediskrimineret.
Vi var ikke flotte nok til at arbejde på gulvet.
Vi var bare grimme!
Det var latterligt. Når vi mødtes, sagde vi bare: "Hvor er det vildt.
Sikke en joke!" Det er vel bedre at sige det, end at sige:
"Vi racediskriminerede disse mennesker."
Det var virkelig en joke.
ABERCROMBIE INDGIK ET FORLIG. DE INDRØMMEDE INGEN SKYLD.
Abercrombie blev underlagt et gruppesøgsmål
for at gemme brune og sorte væk.
VIDEOER FRA LAGERLOKALER
Abercrombie & Fitch benægtede anklagerne, men indgik et forlig.
Abercrombie vidste virkelig, at de havde meget at skjule,
og tilbød dem et forlig med det samme.
Abercrombie & Fitch skulle betale næsten 50 millioner dollars
og lave nogle ændringer.
Abercrombie indvilligede i en overenskomst.
I TILLÆG TIL FORLIGET UNDERSKREV ABERCROMBIE EN OVERENSKOMST.
DE LOVEDE AT ÆNDRE DERES REKRUTTERINGS-, ANSÆTTELSES- OG MARKEDSFØRINGSMETODER.
ABERCROMBIE SKULLE RAPPORTERE TIL ET UDPEGET KONTROLORGAN I SEKS ÅR.
DER VAR INGEN EKSPLICITTE SANKTIONER FOR BRUD PÅ STANDARDER.
Abercrombie skulle oprette stillingen som diversitetschef.
På den ene side en chance for at komme ind i et firma, der virkelig har brug for dig.
"Vil de have dig?", er det andet spørgsmål.
Jeg blev ringet op af et bureau. "Der er en mulighed i Ohio.
Hos et brand ved navn A&F." "Det kender jeg ikke."
Så jeg tog hen til centret for at undersøge det.
Jeg handlede, kiggede og sagde: "Det er anderledes."
TIDLIGERE DIVERSITETSCHEF HOS A&F
Jeg begyndte at forstå, at det gik ud på at genopfinde brandet
ud fra et ikkeeksisterende diversitets- og inklusionsperspektiv.
Der var intet kontor, retningslinjer eller autoritet.
Jeg var nødt til at finde ud af det. Jeg sagde: "Du har bedt til Gud.
Du har ønsket dig noget stort. Jeg tror, det er det, han har givet dig."
Så jeg spurgte om rapporteringsforholdet, hvilket var det vigtigste for mig,
og fik at vide, det var til direktøren og bestyrelsen.
Arbejdet der havde udfordringer. Jeg måtte lære at navigere i mange af dem.
Nogle af udfordringerne var,
hvordan man skaber et brand med færre modsigelser.
DU SPURGTE OS, OG VI SVAREDE.
DISKRIMINERER DIN VIRKSOMHED IKKE PÅ GRUNDLAG AF UDSEENDE?
Vi betjener hver dag folk i vores inkluderende og mangfoldige ånd.
-Kom og arbejd med mig i New York. -Arizona.
-Florida. -Belgien.
-Spanien. -Hongkong.
-Tyskland. -Storbritannien.
At en som mig går ind i de omstændigheder og situationer,
det er måske en form for symbolsk gestus.
Du kan enten sige: "Det vil jeg slet ikke være en del af."
Eller du kan se det som en mulighed
og så åbne døren endnu mere op for folk som dig selv
og andre, der ikke nødvendigvis har haft den adgang eller mulighed.
Jeg var rekruttør i et par år på historisk sorte universiteter.
Som en brun mand, der ser ud til at være hvid,
klædt i Abercrombie & Fitch, fordi det skulle vi på universitetet,
blev man i starten kigget skævt til og det med rette.
Da jeg kom til,
var 90 % af deres ansatte hvide.
Efter fem eller seks år var der over 53 % ikke-hvide ansatte.
Da jeg gik over til rollen i diversitet og inklusion,
var mit første møde med butikkens ledelse,
og de talte om, hvad vi ville med butikkerne.
Den frie måde, hvorpå vi talte om skønhed,
og hvem der var flot, ikke flot, eller personens næse var det eller det…
Jeg tænkte: "Jeg fatter ikke, at vi taler om folk
og dissekerer folks træk på denne måde."
Det kunne være skrevet i ansættelsessamtalen: "Nej!"
Jeg kunne ikke tro det. Jeg var chokeret.
"Brandrepræsentanter" fandtes ikke længere.
De blev enten kaldt "indflydelse" og var i baggrunden,
eller "model" og blev placeret oppe foran.
Idéen var nok at kalde deres mindstelønsansatte "modeller".
Abercrombie kunne slippe afsted med alt det,
et modelbureau kunne slippe afsted med.
Efter overenskomsten sagde de aldrig direkte, at de skulle være flotte,
og jeg tror, de var mere forsigtige med ikke at bruge det ord,
men det fiksede de, da de fik godkendt i overenskomsten
at kalde dem modeller. Det blev fikset. Intet ændrede sig på det område.
Hvad hvis en grim person søgte et modeljob?
De blev interviewet. De gennemgik samme interviewproces,
som alle de andre gik igennem.
Så de havde ligeså lidt chance som før overenskomsten for at få et job?
Åh ja. Ja.
Overenskomsten tvang slet ikke lederskabet til at ændre sig.
Hele ledelsesstrukturen forblev på plads.
På det tidspunkt havde Jeffries stadig næsten 10 % af aktierne.
Så intet ændrede sig.
Mange af disse ting kommer ovenfra og ned.
Fra Jeffries og Bruce Weber oplever vi en meget bekymrende opførsel.
ANKLAGERNE ER MOD BRUCE WEBER.
HAN ØNSKEDE IKKE AT KOMMENTERE DISSE PÅSTANDE
OG ER IKKE BLEVET SIGTET ELLER DØMT.
Bruce Weber kunne udnytte sin magt mere, fordi han var så berømt og kendt.
De fleste vidste om Bruce, at han kunne lide
unge mænd.
Han inviterede dig over og havde sådan en berøringsting.
Du lagde din hånd på brystet,
og han lagde sin hånd på din hånd, og du skulle slappe af.
Og så sagde han: "Jeg tager din hånd længere ned.
Sig, hvornår jeg skal stoppe."
Min hånd bevægede sig ikke. Så han…
Han sagde: "Din hånd skal længere ned, og så…
Og jeg sagde: "Nej, der er fint sådan her."
Der var en fyr, der blev ringet op af Bruce.
Han blev inviteret til middag.
"Hej, du burde komme. Jeg giver middag. Du kan lege med hundene."
Han tog derover, og jeg så ham ikke dagen efter.
Det var dag tre, og telefonen ringer,
og jeg tænker: "Jeg ved, hvad det er."
"Hej, Bobby. Jeg sender en bil, så du kan komme til middag."
Og i det øjeblik, vidste jeg ikke, om jeg skulle gøre det eller ej.
"Ja, men jeg kan desværre ikke."
"Du skal komme. Det er godt for din karriere."
"Nej, det er okay, Bruce, men mange tak."
Og så ringer min telefon nok et minut senere.
Eller mindre end to minutter efter ringede den igen. "Hvad?"
Jeg tog den. "Hej, Bobby. Du er desværre fyret, og dit fly er klar.
Pak dine kufferter. Og så flyver du i aften."
I det øjeblik var jeg bare færdig.
Og så var der Michael Jeffries.
Det var, som om han bare var der for at more sig.
Han var også vild med unge mænd.
Men han var bare så underlig, at jeg ikke ved, hvad fyren var til.
Det virkede, som om de altid indførte nye skridt i processen.
Et af dem var, at man skulle gå ind i det her telt,
der var aflukket, og kun Bruce Weber og Michael Jeffries var derinde.
De interviewede dig for at se, om de kunne lide din personlighed,
hvem du var, og hvad du kunne tilbyde.
Da han ledte Abercrombie, solgte han altid tøj til kvinder og piger,
men det, jeg tror, de fleste så og reagerede på,
var det mandlige billede og form.
Jeg tror ikke engang, at Mike indså, at han også var et bøsse-ikon.
Man vidste eller formodede, at han var bøsse,
men han var hemmelighedsfuld om sit privatliv.
I begyndelsen af 2000'erne var Mike Jeffries stadig i skabet.
Jeffries havde været gift, han havde en søn.
Hans kone var ude af billedet,
og til sidst kom hans livspartner, Matthew Smith,
mere eller mindre ind i firmaet.
Der foregik mange ting internt med Mike Jeffries,
som meget få mennesker var medvidende om.
Han var ude af kontrol. Helt ude af kontrol.
Han fik en masse forfærdelige plastikoperationer.
Han ville være ung.
Han jagtede også ungdommen. Det er set før.
Jeg var fascineret af Mike og af firmaet,
og Mike var en mærkelig, bizar, interessant mand.
Jeg ville enormt gerne skrive om firmaet.
Jeg ville gerne se hovedkvarteret. De kaldte det Campus.
A&F CAMPUS ET GODT STED AT STARTE KARRIEREN
Jeg bliver ringet op af The New York Times Magazine,
hvor jeg havde arbejdet i et par år,
og de siger: "Vil du lave en historie om A&F?"
Jeg svarede: "Absolut. Hvordan fik I adgang?"
De var blevet inviteret.
Jeg undrer mig stadig over Mikes mange afslag af vores tilbud
om at skrive om hans brand, men pludselig var jeg der.
Han talte om det. Han sagde, det var en divafri zone.
Egentlig var han divaen. Han tog alle beslutningerne.
De havde modelbutikker på campus.
Jeg så ham tjekke, hvordan jeansene faldt på alle mannequiner.
En tur butikken med ham
afslørede hans meget klare, traditionelle sans
for maskulinitet og femininitet.
"Vi må få den fyr til at ligne en fyr lidt mere."
Om mannequinen: "Den må ikke se overmaskulin ud."
Sådan sagde han det.
Han gennemgik Abercrombies pigetøj.
Han tog et par fløjlsbukser, som jeg tror, virkede for maskuline.
Han sagde: "Hvem fanden designer I til?
Macho-lebber?"
Det sprog var lidt i overkanten af,
hvad der normalt blev underforstået og sagt,
nemlig at vi ikke bare designer til mænd og kvinder, piger og drenge.
Vi designer til sexede kvinder og sexede mænd,
og sexede piger og sexede drenge.
Og sexet betød hetero-sexet, ikke "lebber".
Jeg var meget interesseret i at psykoanalysere ham.
Jeg ville finde ud af,
hvem han var.
Så jeg spurgte ham om de vilde anklager, retssagerne,
og han blev utrolig defensiv.
Og han endte med at sige ting, der var for ærlige.
Han sagde: "Er vi ekskluderende? Absolut. Ikke alle skal gå med vores tøj.
Jeg vil ikke have, at alle har vores tøj på."
Han talte om at gå efter de seje børn.
Han brugte det samme ord igen, den "typisk amerikanske", seje knægt.
Han idealiserede den typisk amerikanske dreng.
Han var ikke den eneste i modebranchen, der troede på det,
men han var den eneste person, der ville sige det højt.
To dage senere, da jeg forlod Ohio, fik jeg en e-mail om,
at de trak deres deltagelse i historien tilbage.
Så historien var død for The New York Times Magazine.
Og jeg skrev den til Salon.
Da den kom ud, fik den lidt opmærksomhed
som portræt af denne mærkelige, meget succesfulde modedirektør.
I 2006 var det at sige åbent, at man var et ekskluderende brand,
tydeligvis noget man kunne sige.
Det, der gør Abercrombie unik for mig, er, at de nægtede at undskylde.
De gik virkelig hele vejen. De hyrede visse folk.
De ville have et bestemt look. Annoncerne havde et bestemt look.
Og der var ingen idé om,
at vi skulle tale om diversitet og inklusion
og sikre, at alle føler sig repræsenteret.
De satsede på at være ekskluderende. Det var den livsstil, de solgte.
"Vores repræsentanter skal ligne modellerne i vores annoncer.
Den livsstil skal blive forbundet med os.
Vi tager ikke afstand fra at være diskriminerende
i vores smag og æstetik."
#KROPSPOSITIVISME #TWERK #SELFIE
En af grundene til, jeg ikke gik med Abercrombie,
ud over det var utroligt dyrt, var fordi jeg ikke kunne.
Jeg var fed, bøsse og fattig. De tre vigtigste grunde til mobning.
En aften var jeg sent oppe, og jeg surfede lidt på internettet.
Det var ikke så supergodt dengang.
Det var mest nyheder. Og jeg fandt en artikel.
Om Jeffries. Jeg havde aldrig hørt om ham. Og jeg læste det her citat:
"På alle skoler er der de seje børn, og så er der de ikke så seje børn.
Vi går efter åbent de seje børn.
Vi går efter de smukke, typisk amerikanske børn med mange venner.
Er vi ekskluderende?
Helt sikkert."
Jeg fandt ud af, at det faktisk var syv år gammelt.
Manden havde sagt det for syv år siden, og ingen gjorde noget.
En, der havde så meget magt. Ikke? Fordi det er det jo.
Han var ikke bare direktør for et tøjfirma.
Han skabte "cool".
Så jeg besluttede at bede A&F om en undskyldning
og om at producere plusstørrelser.
Til sidst oprettede jeg en liste med 200 navne
og sendte en pressemeddelelse ud til hundredvis af mennesker.
Så gik jeg i seng.
Et interview fra 2006 med A&F's direktør, Mike Jeffries, er gået viralt.
Hvis du leder efter en XL-bluse til kvinder,
så glem det.
Den smarte direktør vil ikke have dit køb.
-Han går over stregen. -Det har han gjort en milliard gange.
Hold op med at shoppe i A&F.
De sagde faktisk "fede damer".
Det dukker op på Twitter og går pludselig viralt,
og der opstår en kæmpe kampagne for at få Mike Jeffries væk.
Din røv ville tjene et formål,
hvis Kim Kardashian kunne presse røven i dit tøj.
Han er ikke attraktiv. Han er en gammel nar.
A&F er et af de mest racistiske steder, jeg har været.
De stinker totalt. Og deres tøj er alt for dyrt.
Uanset om dine T-shirts passer til disse bryster,
handler jeg ikke hos dig.
Han siger, firmaer ikke bør henvende sig til alle størrelser.
Hvis ingen fremmedgøres, bliver ingen begejstret.
Lad os se på ham igen.
Du bedømmer, hvor cool nogen er, ved bare at se på dem,
og ansætter kun flotte mennesker. Hvad med at hyre gode arbejdere?
Jeg talte med en af pigerne der ledte en boykot,
og hun sagde: "A&F har stor indflydelse på folk på min alder."
Piger synes, de skal være utroligt tynde.
Drengene tror, de skal have det mejslede image,
de ser, når de går i butikkerne eller i deres reklamer.
Hun sagde, at intet brand betød mere for hende og hendes venner.
I gymnasiet led jeg af anoreksi,
så jeg vidste, hvor skadelige den slags ord
og retorik kunne være for unge menneskers psyke.
Og det var dem, de henvendte sig til, ikke?
Det var jo deres forbrugere.
De fortalte unge, at hvis de ikke så sådan og sådan ud,
hvis de ikke var en bestemt type person, hørte de ikke til i deres tøj.
Der gik uge efter uge, hvor folk talte om det her.
Så var det, vi blev ringet op af A&F:
"Hey, vil I komme til Ohio og hjælpe os?
Og se, om vi kan fikse dette. Om vi måske kan finde en løsning."
Det var mig, direktøren for landsforeningen mod spiseforstyrrelser,
en talsmand fra Change.org og to andre spiseforstyrrelseseksperter.
Jeg talte med dem ikke kun om diskrimination baseret på størrelse
og det negative ved det.
Jeg talte med dem om, hvorfor det var dårlig forretning.
Når 60 % af jeres forbrugere bruger disse plusstørrelser,
hvorfor tager I dem ikke til jer?
Og så kommer holdet ind, og de smiler, de er sprudlende og hvide,
bortset fra én person,
diversitetschefen. Selvfølgelig var han en sort mand.
"Vi går efter de seje børn."
Hvad tænkte du, da Mike sagde det?
Det vil jeg helst ikke svare på.
Du ville ikke tage fejl af, hvordan du tror, jeg havde det.
Jeg mener…
Vi sidder ved bordet, det lange bestyrelsesbord,
og jeg siger: "Vent lidt. Hvor er Mike Jeffries?"
Mike Jeffries kom ikke til mødet.
Så jeg begynder at tage stakke frem af vores 2000 sider med andragender.
Han havde en kasse med ting.
Og jeg klasker dem ned foran hver eneste direktør
på en virkelig dramatisk måde. Og jeg sagde:
"Hver af disse stakke af andragender repræsenterer tusindvis af mennesker,
som er imod det, I gør som brand."
Deres diversitetschef var ret fornærmet. Han trak en lille bog frem.
Han prøvede at forklare mig, at de faktisk var utroligt mangfoldige,
samt alle de store ting, de gjorde for det i deres butikker, siden han kom til.
Han giver mig bogen, jeg kigger på den og kaster den tilbage til ham.
"Det betyder intet. Bare se her. Du er den eneste farvede her."
Jo højere op, jo ældre bliver de, og jo hvidere bliver de.
De mennesker havde været der længe.
De bestemmer, hvem der "ser Abercrombie ud".
Du har tallene på butiksniveau,
hvad med vicepræsidentniveauet,
og hvad med dem, der sidder i bestyrelsen?
Det bliver et systemspørgsmål, og så bliver det meget mere udfordrende.
Det kan ikke bare ordnes
med en masse ansættelser i løbet af et år.
Den øverste ledelse var hvid.
De fleste af anliggenderne handlede om butikkerne.
Igen, de udgjorde 90 % af de ansatte.
Så det var det, vi fokuserede på.
Man kan kalde det et glasloft for alle farvede.
Når man gik ind på kontoret, og så på de nye regional managers,
kiggede man rundt: "Er der nogen? Okay, nej."
Jeg ville gøre alle de farvede ledere, jeg arbejdede med gennem årene,
og som jeg værdsatte, en bjørnetjeneste, hvis jeg ikke sagde,
at det ikke var uracistisk.
"Det var ikke uracistisk"?
Jeg tror, de virkelige beviser på lederskabsforpligtelsen kom frem,
da overenskomsten sluttede.
De forbedrede sig helt sikkert meget på overfladen.
Men de kom ikke tæt på det, de havde lovet at gøre,
og intet af det var bindende, og det er problemet.
ABERCROMBIE BLEV ALDRIG FUNDET SKYLDIG I BRUD PÅ OVERENSKOMSTEN.
MEN DET UDPEGEDE KONTROLORGAN FANDT, AT A&F GENTAGNE GANGE BRØD STANDARDER
OG UNDERREPRÆSENTEREDE MINORITETER I MARKETING OG REKRUTTERING.
Da overenskomsten sluttede, begyndte man at se det, man kan kalde "trætheden".
Ikke? Folk var ligesom…
Så begynde modstanden at komme. "Er det virkelig nødvendigt?
Skal vi bruge så mange penge til det?"
Ikke? Så…
Var vi virkelig engagerede?
Eller ej?
Jeg har været i Todds sted.
Det er et utroligt hård sted,
og vi placerer konstant marginaliserede personer der.
Og vi siger: "Okay, løs alle problemerne."
Det var meningen, han skulle fejle, og det var nok derfor, han sprang fra.
Jeg har altid været forsigtig med, hvordan jeg taler om det,
for da jeg gik, ja, da så det anderledes ud, end da jeg kom.
Og om ikke andet,
så er det for mig succes.
NETFLIX OG AFSLAPNING?
Okay.
MODEBLOGGER
Jeg er Samantha Elauf.
Jeg kommer fra Tulsa, Oklahoma.
Jeg søgte ind hos Abercrombie & Fitch.
De stillede et spørgsmål, og det er sjovt nu,
men som minoritet slog det mig,
og det var: "Hvad er mangfoldighed for dig?"
Så jeg tænkte: "Okay, jeg passer perfekt ind."
Til interviewet havde jeg jeans på og vistnok en hvid skjorte,
og jeg havde et sort, traditionelt tørklæde på.
Til sidst sagde hun, at hun ville ringe og invitere mig til opstartsmøde.
Og min ven sendte en besked og sagde: "Har min manager ringet til dig?"
Jeg sagde, hun ikke havde ringet, og hun ville spørge.
Da hun spurgte lederen, opførte hun sig meget underligt.
Efter interviewet ringede hun til distriktschefen på grund af tørklædet.
Dengang havde de en ikke-sort politik.
Han sagde, at uanset farven kunne jeg ikke arbejde der.
Det var første gang, jeg oplevede sådan noget.
Kort efter besøgte jeg min mors ven, og jeg fortalte hende, hvad der skete,
og hun sagde til mig, at jeg skulle kontakte CAIR,
rådet for amerikansk-islamiske forhold.
Efter at have kontaktet dem offentliggjorde de min historie.
De besluttede at indgive min sag til arbejdsmarkedskommissionen
og se, om de ville tage sagen i retten.
Og så var det, det blev virkelighed.
Mit billede var overalt, og folk sendte mig beskeder.
Folk tweetede de skøreste ting.
På et tidspunkt holdt jeg op med at læse kommentarer.
For hvert positivt, opmuntrende ord fik jeg ligeså meget had.
Jeg fik et par dødstrusler.
Det var mere had mod min religion
og det, at min tro fik mig til at dække håret.
Men samtidig var der også muslimer, der sagde:
"Hvorfor vil du arbejde for Abercrombie?"
Der var også folk, der sagde: "Rejs hjem",
hvilket er sjovt, for jeg er født og opvokset i Tulsa.
Hvor skal jeg tage hen?
Abercrombie strittede virkelig imod, og de besluttede, at de havde ret.
Abercrombies advokater sammenlignede det med at have en baseballkasket på
og sagde: "Vores ansatte går heller ikke med baseballkasket."
Men der er tydeligvis en stor forskel på en hijab og en baseballkasket.
Jeg kan huske, at jeg så på min telefon, og den gik amok.
Højesteret kom med en liste over 100 sager, de ville høre,
og min var en af dem.
Det var ret vigtigt.
For det første, at et firma ville lade en sag gå for højesteret.
Meget usædvanligt.
De fleste firmaer ville søge et forlig,
fordi de ville være bange for omtalen, uanset udfaldet.
De påstod, at hvis de hyrede mig, ville jeg skade deres brand,
hvilket ville skade salget.
Så argumentet var, at jeg skadede salget, fordi jeg ikke havde looket.
I dag afviste højesteret det argument med otte stemmer mod én.
Dommerne siger, Abercrombie & Fitchs handlinger
overtrådte borgerrettighedsloven af 1964.
Hvis dommer Scalia anser, at du diskriminerer, gør du noget forkert.
Otte stemte for min sag, og én stemte imod,
og den ene dommer, der ikke stemte for, var afroamerikaner.
Ikke fordi man som afroamerikaner
skal være på min side, for vi er forskellige,
men det overraskede mig.
Den dag i dag ser folk mig i historiebøger
eller de siger, de har læst om mig. "Jeg læser jura. Vi har talt om dig."
Jeg vidste vist ikke helt, hvad jeg gik ind til.
Abercrombie & Fitch gik helt til højesteret.
Diskrimination var ikke bare en dille. Det var ikke kun et tilfælde over syv år.
Det var deres brand og deres identitet.
De forankrede sig i diskrimination på alle niveauer.
Abercrombie var næsten synonymt med skandale.
Det handlede ikke om tøjet,
eller at de havde for meget logo for tidens trend.
Det var simpelt hen, at brandet blev problematisk,
fordi, som en analytiker ville sige,
alt dette distraherer dem fra det at sælge tøj.
A&F KVARTALSRAPPORT MIKE JEFFRIES' STEMME
Andet kvarter viste sig at være sværere end forventet.
Vi er ikke tilfredse med vores resultater
og arbejder hårdt på en bedre udvikling for tredje kvartal og videre.
Abercrombie var ved at blive irrelevant under Mike Jeffries.
Men Mike Jeffries tjener mange penge.
Mike har været plaget af sagsanlæg fra aktionærer.
"Hvorfor betaler du dig selv 40 millioner dollars om året,
når dine aktier ligger mellem de 10 % i bunden?"
Jeg fandt en manual til,
hvordan man skal behandle Mike Jeffries på firmaets fly.
Flystandarder.
En 47-siders manual til Abercrombie & Fitch' ledelsesfly.
Det er umuligt at overdrive, hvor specifikke instruktionerne var.
Hvis passagererne spiser kold mad,
må besætningsmedlemmerne ikke spise varm mad.
Den slags instruktioner, man aldrig ser afsløret offentligt.
Når Michael eller en gæst fremsætter en anmodning,
bør svaret være:
"Intet problem."
Dette skal anvendes i stedet for udtryk som "Selvfølgelig" eller "Et øjeblik."
De ændringer, han lavede for firmaet, var gode på kort sigt.
Jeg tror ikke, det var bæredygtigt.
Det lignede ikke en langsigtet strategi.
Det handlede åbenbart om at vokse så meget som muligt
og se, hvad der skete.
Dit brand bør ikke blive hvidglødende populært,
for hvidglødende brands brænder altid ud.
Abercrombie er i store vanskeligheder.
Men det forstår direktør Mike Jeffries åbenbart ikke.
I 2000'erne begyndte Abercrombies forretning at ændre sig,
og kunden begyndte at ændre sig.
Teenagerne følte sig ikke længere tiltrukket.
Det var ikke cool.
Du havde Abercrombie & Fitch på, og det var som arbejdstøj.
Du tager du dine støvler på for at gå på arbejde,
og du kommer hjem og smider støvlerne og alt grejet.
Du går i bad.
Du skifter tøj for at gøre, hvad du skal gøre bagefter.
Det var vores Abercrombie & Fitch-tøj.
De børn, der lærte, at mobning ikke var sejt, voksede op
og besluttede ikke at bruge deres penge sådan et sted.
Så Abercrombie & Fitch
mistede noget af sin glans,
netop fordi ekskludering var roden til deres succes.
Og ekskludering holdt op med at være så sejt.
Vi har nyheder fra detailfronten.
Abercrombie & Fitch' direktør træder tilbage.
Han talte i telefonen med ledelsen søndag den syvende december,
og om mandagen kom han ikke på arbejde.
Han kom aldrig tilbage, og mange har aldrig set ham siden.
Jeg tror, folk troede, at Mike var en fast bestanddel,
og man sidder der og tænker:
"Hvor længe vil den slags opførsel blive tolereret?
Denne type kommentar, denne type lederskab?"
Man tror, han aldrig vil forsvinde. Så da han endelig…
Jeg tænkte: "Wow! Så kom de endelig af med ham."
Alting får en ende.
I DAG
Les Wexner er dybt involveret i skandaler.
Jeg er på vej til et møde. Tak.
Les Wexner sagde, at han trak sig som direktør for L Brands.
Han granskes stadig for sine tætte bånd til Jeffrey Epstein,
den dømte sexforbryder og vanærede finansmand.
Han overgav ikke blot sin formue til Jeffrey Epstein,
han lod Jeffrey repræsentere sig som Victoria's Secret-modelspejder.
En af de største grunde til,
at Jeffrey Epstein var i stand til kontant at omgive sig
med virkelig lækre unge kvinder,
var, at de troede, at han var vejen til succes.
En nyhedsbombe i New York Times.
Bruce Weber er skyldig i mange års seksuelt misbrug.
Weber ville selvfølgelig blive sagsøgt af et utal af modeller.
Bruce sagde, jeg var anspændt og lavede nogle åndedrætsøvelser med mig.
Dengang frøs jeg og vidste ikke, hvordan jeg skulle reagere.
Hele oplevelsen var skræmmende og ydmygende.
BRUCE AFVISER PÅSTANDENE.
"JEG HAR BRUGT STANDARD VEJRTRÆKNINGSØVELSER
OG FOTOGRAFERET TUSINDVIS AF NØGENMODELLER,
MEN ALDRIG VÆRET UPASSENDE."
ÉN RETSSAG MOD HAM BLEV FRAFALDET I 2020.
I 2021 INDGIK HAN TO FORLIG I SAGER OM MISBRUG
MED TIDLIGERE MODELLER UDEN AT INDRØMME NOGEN SKYLD.
INGEN MODELLER ANKLAGER MIKE JEFFRIES FOR SEKSUELT MISBRUG.
Forandringer sker ofte, når den anklagende part kan påpege
alle de måder, hvorpå et firma undlader at tjene penge
ved sine nuværende handlinger.
Og så sker der ændringer.
Det er ikke altid nemt at genpositionere et brand.
Så vi har haft et par startproblemer på vores rejse.
Vi er ikke længere det firma, vi var.
Vi måtte rense vores sociale kanaler og historien.
MIKE JEFFRIES HAR IKKE VÆRET MED I VIRKSOMHEDEN SIDEN 2014.
EN TALSMAND SIGER, AT ABERCROMBIE HAR
"UDVIKLET SIG TIL ET STED AT TILHØRE MERE END AT 'PASSE IND'.
DIREKTØR, FRAN HOROWITZ 'TÆNDTE FOR LYSET' OG 'DÆMPEDE MUSIKKEN' I BUTIKKERNE.
HUN FOKUSEREDE PÅ AT 'LYTTE TIL KUNDERNE'."
At repræsentere en bred vifte af folk,
som føler sig inkluderet i dit brand, er smart forretning.
Det kan være smart forretning at diskriminere
og være ekskluderende, for der vil altid være folk,
der ønsker se sig selv som de seje børn.
Men det er fascinerende at se, alle de brands,
der nu satser på, at de seje børn er alle.
De er gået i den anden grøft med hensyn til modellernes mangfoldighed.
Abercrombie & Fitch offentliggør planer
om ikke at ansætte medarbejdere baseret på udseende,
hvilket burde gøre den første nye, de ansætter, virkelig glad.
Det er bare en skam, at vi ikke kunne have gjort det før.
Abercrombie & Fitch er mere illustrerende end enestående.
De opfandt ikke ondskab.
De opfandt ikke klasse.
De puttede det bare i pakker.
Om noget repræsenterer det de værste elementer af amerikansk historie
med hensyn til omkostninger, ansættelsesmetoder og image.
Det er alt, vi ønsker, at Amerika ikke skal være.
Vi tror alle, at vi er kommet videre, at vi alle er blevet lidt bedre.
Jeg ved ikke, hvad det siger om os, at det var så populært så længe.
Sikkert
at vi gerne ville være populære.
Vi var lidt forblændede af vores eget lys.
"Vi er så gode. Vi har så megen succes."
Men sociale medier fandtes jo ikke.
Der var nok lige så mange mennesker som nu,
der var sure og krænkede over det, vi lavede,
som ikke følte sig inkluderet eller repræsenteret.
Men de havde ingen platform til at sige det,
og det har de nu, så ja,
måske er det ikke en ny samfundsmæssig bevidsthed.
Det er bare nu, vi hører alle, og vi skal være opmærksomme.
Jeg tror, der er en begrænsning for, hvor langt brands kan gå.
Når det kommer til stykket, vil du gerne sælge, ikke?
Kan man virkelig sælge diversitet og inklusion,
når man i virkeligheden prøver at sælge en V-udskæring?
Jeg håber, at firmaer indser,
at de spiller en afgørende rolle i udformningen af kulturen,
udformningen af samtaler,
udformningen af, hvilke mennesker i samfundet, der er værdsat.
Historien om Abercrombie er i bund og grund en hård anklage
mod det sted, vores kultur befandt sig
for blot ti år siden.
Det var en kultur, der entusiastisk omfavnede
en næsten helt hvid, angelsaksisk vision om verden.
Det var en kultur, der definerede skønhed som tynd og hvid og ung,
og det var en kultur, der ikke havde noget imod at udelukke folk.
Har vi løst det nu?
Nej.
Tekster af: Else Katrine Nielsen