Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HOMBRES G - MILLORS CANÇONS
Perdona, em pots ajudar?
- Sí, esclar. - Gràcies.
- Aquest bebè quin temps té? - Tres mesos.
- Com es diu? - Lorenzo.
- Que guapo que ets, Lorenzo, eh. - Hola.
Com et puc ajudar?
Busco una novel·la de Marta Betoldi.
- Sí, esclar. Quina? - Es titula Socias.
DAVID, SETEMBRE 1989
Dámaso, vaig a buscar cafè.
- Te'n porto un? - No, gràcies.
Hola, David. Soc la Layla Morales.
Espero que et recordis de mi,
perquè esclar, ja han passat 30 anys.
També espero que aquest sigui el teu número.
M'ha costat molt trobar-lo.
No sé si saps que al final em vaig dedicar al cinema.
Soc directora
i enguany em faran un homenatge a la Seminci.
D'aquí dues setmanes torno a Valladolid
i m'encantaria veure't.
Si la idea t'agrada, truca'm o envia'm un missatge.
Entesos? T'envio una abraçada.
SEMINCI HOMENATGE A LAYLA MORALES
Hola, Layla, esclar que em recordo de tu,
encara que hagin passat 30 anys,
que Déu n'hi do.
Esclar que sé que ets directora de cine
i esclar que m'encantaria veure't.
Jo sí. Continuo vivint aquí, a Valladolid,
Digue'm quin dia arribes i ens veiem.
No ho sé, podem quedar per dinar,
sopar, prendre un cafè, o el que et vingui de gust.
Quant de temps seràs per aquí?
T'envio una abraçada, anem parlant.
David, quina il·lusió m'ha fet sentir-te!
I que bé que et vingui de gust que ens trobem.
Arribo dimecres 5 i em quedo una setmana.
Tret del dia de l'homenatge, estaré molt lliure.
Puc quedar en qualsevol moment.
Si et ve de gust, podem sopar la nit que arribo.
M'HO PASSARÉ BÉ
Sí, sí, esclar. Perfecte.
El dia 5 reservo en algun lloc i sopem.
Ja t'enviaré l'adreça del restaurant, d'acord?
Avui m'he llevat fent un salt mortal.
He llançat un parell d'ous a la paella.
Fent tombarelles he arribat al lavabo.
M'he dutxat i he malgastat sabó. Perquè avui...
Bon dia, pernilet.
- Pernilet! No corris, pernilet. - Ei, pernilet. A on vas?
A on vas, flipat?
Dona'm el walkman, que me l'he oblidat.
No.
Ángel, que al final tindrem un problema.
- Quin problema? - No passa res.
- A veure què sent aquest pringat. - A veure.
- Hombres G. - Hombres G?
- Però si són uns pijos. - No són pijos, són normals.
Pernilet, que ets un pijo.
- Tranquil, pijo. - No, les ulleres no. No són meves.
Tranquil·let, tranquil·let.
Va, porta, flipat.
Després ens veiem. Moltes gràcies per les ulleres.
- Què passa? - Res.
Sé que tinc uns quants enemics.
Però aquesta nit no podran comptar amb mi.
Perquè em convertiré en home llop.
M'he jurat a mi mateix que no dormiré sol.
Perquè avui,
d'avui no passa,
m'ho passaré bé.
Agafaré un pet dels que fan afició.
M'arrossegaré fins a casa amb el somriure posat.
Demà, si puc, faré la migdiada.
- Però aquesta nit no. - Aquesta nit no.
Aquesta nit
tinc el pressentiment que m'ho passaré bé.
Aviam què trobem
en aquesta agenda de telèfons.
Mai se sap.
Marta,
María del Mar, Ana...
Hi haurà l'Elena? No ho sé.
Però m'ho passaré bé.
M'ho passaré bé.
Avui m'he llevat fent un salt mortal.
M'he tret el pijama sense fer servir les mans.
Fent tombarelles he arribat al lavabo.
He dit bon dia als meus pares i germans.
Perquè avui,
avui no sé per què,
m'ho passaré bé.
M'ho passaré bé.
M'ho passaré...
Molt bé.
M'ho passaré... M'ho passaré bé.
Molt bé.
M'ho passaré bé.
Molt bé.
M'ho passaré... M'ho passaré bé.
Molt bé.
M'ho passaré... M'ho passaré bé.
M'HO PASSARÉ BÉ
M'ho passaré... M'ho passaré...
bé.
David.
- Què fas aquí? - Eh?
Res.
Va, que fem tard.
Paco,
t'he dit mil vegades que les dues nanses és de pringats.
- És veritat. - Ei!
Fins després.
Qui és aquesta?
No ho sé.
David,
torno a ser jo.
Una cosa: no sé si els nois també viuen a Valladolid
i si encara els veus,
però m'encantaria veure'ls. M'he escrit
amb l'Almudena, aquestes setmanes, però dels altres no en sé res.
La veritat és que fa temps que no els veig, els nois.
Continuen vivint aquí, sí.
Ho puc organitzar, si vols.
Segur que a ells també els ve molt de gust.
Perfecte! Tinc moltíssimes ganes de veure't.
Quins nervis. Petons.
- Va, treu el Winston. - És que no he pogut portar-lo.
Collons, Paco. Que si fumem ens respectaran més.
És que el meu pare no va deixar anar el paquet en tota la nit.
Així no es pot. Així no.
Són les teves ulleres?
Sí.
Mira, si no ens ho comencem a prendre seriosament,
estarem igual que l'any passat.
Escolta'm. He pensat una cosa.
Què has pensat?
- Em sembla que si traiem... - Pitus!
Els pitus de moda!
Pitus no, per l'amor de Déu.
- Què, Tormo? Com estàs, "Eingel"? - Com va, això, capsigrany?
Per què saluda els xuletes?
Primer error. Cridar-ne l'atenció.
Que callis, Robocop.
El pròxim cop no ho faràs.
Ja tenim esmorzar. Apa, me l'emporto.
- Adeu, Robocop. - Moltes gràcies.
Sí, val més que toqueu el dos.
I què havies pensat?
Crec que si traiem pitjors notes, els xuletes ens deixaran
- més tranquils. - I com ho fem, això?
Equivocant-nos volent en els exàmens.
O quan ens preguntin alguna cosa, no alcem la mà.
- Per ser dels normalets, no? - Això mateix.
Fer el que fa tothom i que ningú es fixi en nosaltres.
Good morning in the morning.
- T'han pispat l'entrepà. - Aviam, una mica els l'he donat jo.
He esmorzat fort i no tinc gens de gana.
Luis, vam quedar
que només ens diríem "pitus" entre nosaltres.
Sí.
Sorry, mil perdons, em sap molt de greu.
- Tens tabac? - Afirmatiu. Fumem?
Afirmatiu.
Us n'heu adonat, no?
Sí. De què?
Que m'he posat colònia. Fa una olor
que t'hi cagues.
És del meu pare. Varón Dandy.
N'estem segurs, d'això?
Sí, per què?
Què passa?
Va, Paco, que són mentolats. Són més suaus.
I si no fumo però el tinc a la mà i faig veure que fumo?
La veritat és que nosaltres
- podem fer el mateix. - Guai.
El Cabra ha tornat a suspendre?
- Però quants anys té, ja? - Això és un misteri.
Comença el curs, pitus.
I ara escolteu-me bé, sisplau.
Ens hem d'esforçar per canviar.
I encara que hàgim de fer coses que potser no ens agraden,
no podem continuar sent
- uns pringats. - Yes, very well fandango.
Som-hi.
David.
Paco! Paquito.
Com estàs?
Escolta, estàs més bé?
A veure, estic flipant, encara.
Endevina qui s'ha posat en contacte amb mi.
Qui m'ha escrit,
qui m'ha enviat un àudio de veu perquè em vol veure.
- Qui? - La Layla.
- Quina Layla? - La Layla. La Layla.
- La Layla Morales? - M'estàs mirant les dents?
- No. - Sí que me les mires, Paco.
- Que no. - Que sí que me les mires.
David, que no.
Es veu que ve el dia 5 i vol passar
la nit amb mi per veure'm, m'imagino, i després
quedar una altra nit per sopar tots.
M'estàs mirant les dents.
Que no.
- Que ve a la Seminci... - Tu veus quines dents que tens?
Fa tres anys que no vens.
A veure, David,
que ens coneixem.
Posa el fre de mà
perquè et flipes i després el cop és...
- Jo? Però per què? - Com que per què?
Què penses, que la Layla i jo...?
A veure si et penses que ella...
Va, sisplau.
Sisplau, no siguis fantasiós, Paco, eh.
- Això què cony és? - És cotó fluix, d'acord?
- Ja ho sé, però dic... - És una cosa que no has de tocar.
D'acord.
Que ara la Layla és una persona molt important.
Sí, d'acord. I què?
- I què? Ella té un Oscar i tu... - Jo tinc una llibreria. Què passa?
A veure, sí, una llibreria.
- Vols estar-te quiet? - Que tinc set, de debò.
Doncs demana aigua.
Prou, gràcies.
Tira el cap enrere.
M'ha dit que em vol veure, que vol passar la nit amb mi.
Però també vol sopar amb vosaltres.
Amb nosaltres també, no?
- Esclar. - Molt bé. Deixa l'aigua.
- No em faràs mal, oi, Paco? - No et faré mal.
- I sang? - Sang sí.
Estudiant, estudia
abans.
El lema de cada any.
Però enguany
encara més. Per què?
- Per què? - Maroto, no em parlis.
Per què?
Va, ja em contesto jo.
Perquè és el vostre últim curs a l'escola.
I el teu també, Fernando. Has de sortir d'aquí.
Perquè si no, aniràs a la mili directament.
Per tant, prendrem mesures.
Daniela Bravo, canvia't amb el David.
- Vine cap aquí. - Jo?
No, la meva tia. Va. Així l'ajudaràs a estudiar.
Va, de presseta. Seu bé.
Luis, sisplau. Què passa a l'última fila?
No em facis mirada perifèrica.
Ha ha, ha ha i ha ha.
- Molt bé, com deia... - Bon dia.
Enguany no podreu viure de rendes. Pedro,
enguany no podràs
viure de rendes. Sí?
Hola.
La nena nova, la Layla Morales.
- Ah, la Layla. - Hola.
Hola, Layla, com estàs? Mira, seu
amb l'Almudena.
- Ciao. - Com va, això? Com estàs?
Bé, bé.
- Hola. - Soc l'Almudena.
- Jo em dic Layla. - Molt bé, doncs,
com que és el primer dia, començarem
fent un repàs del curs...
No em ploris.
No em facis plorar.
- David! - Què?
No diguis què, que ja ets grandet.
Deia que estem fent
un repàs de coses de l'any passat.
I et preguntava qui és l'autor d'El buscón.
No me'n recordo.
Com pot ser, això? Si tu sempre ho saps tot.
No.
- No? - No.
Francisco.
Jo tampoc me'n recordo.
Si l'any passat trèieu deus en tot.
¿De debò que
ningú ho sap?
¿De debò que ningú sap qui és l'autor
- d'El buscón? - Francisco de Quevedo.
Molt bé.
Això mateix.
Don Francisco Gómez
de Quevedo Villegas y Santibáñez.
Molt bé, Layla.
T'estimo.
T'estimo, t'estimo.
T'estimo.
Ja l'han posat a fer de pal.
- Pressioneu. - Que callis, Robocop.
Jo callo, però pressioneu.
I xuten molt fort.
M'escoltes?
No.
Què passa?
La noia nova és la noia mes guapa de tota la història.
N'estàs enamorat?
Sí.
- No miris, que venen. - Què passa, pringats?
M'encanten les teves ulleres, pernilet.
- I a mi les teves, cara de vidre. - El teu walkman sona molt bé.
- Em flipa. - Així millor.
- Gràcies. - Ángel, t'ho demano com a favor
- personal. - Digue'm, pernilet.
Dona'm les ulleres.
Són un regal del meu pare. Sisplau.
- Va ser el regal d'aniversari. - Ni de conya.
Dona'ls-hi.
Va.
Els hi anava a donar després. Té.
El walkman també.
Té. El walkman també.
- Tranquil. - Anem-nos-en.
L'hi anava a donar.
Anem al gimnàs, que ara és buit.
- Necessito que m'ajudeu. - Per descomptat.
A què?
A aprovar, per fi. Perquè si no, em ficaran a FP.
Vosaltres traieu excel·lent
en totes, no?
Em costa aprendre les coses.
Les llegeixo moltes vegades, però no les puc retenir.
Amb nosaltres les retindràs, t'ho juro.
D'acord.
Jo, a canvi, us defensaré de l'Ángel i els altres repetidors.
- Els diem els xuletes. - Doncs no us faran res.
Però sisplau, que això no ho sàpiga
- ningú, d'acord? - D'acord.
I a tu t'agrada la noia nova, no?
- No. - Sí que li agrada, sí.
- Una mica. - Doncs també t'ajudaré
a conquerir-la. Perquè els amics s'ajuden, Daniel.
- David. - Això.
Amb Fernando el Cabra? De veritat?
Sí. Ens hem fumat uns camels.
- Tiraven molt. - I hem encaixat mans.
- Escopint-nos abans. - Collons, quina mala sort.
Com que estava jugant a futbol, no hi podia ser.
Però si feies
- de pal. - Em flipa tant el futbol
que m'agrada jugar de pal i tot.
I Paquito, per arribar dalt de tot
-cal començar des de baix. Fes-me cas.
Ei.
Què?
Enguany em deixareu ser un dels pitus?
- No. - Però per què?
Doncs perquè no. Perquè tu mai seràs un pitu.
- Pitu s'hi neix, Maroto, i prou. - Queda clar?
- Au, ves-te'n. - És superinjust.
- Sempre igual. - Va, ves-te'n.
Que ve el nostre amic Fernando.
Aneu a la merda!
Què passa, capità?
Jo soc el Luis. També puc ser amic teu.
Val més que no.
Et puc dir Cabra?
No. I, sisplau, parla fluixet.
- I Fer? - Tampoc.
Doncs et diré Ferdinand, que és més bonic.
A veure.
- Aquí hi ha algú que no fa religió. - Jo.
Com que no tenim professor d'ètica, a l'hora de religió
te'n vas tu sola a la biblioteca.
D'acord.
- Som-hi! - No, no.
- Ni parlar-ne. - Sí, anem-hi.
Que no!
REBELS - S.E. HINTON
Per què seus tan lluny?
- M'ho dius a mi? - Home,
estem sols.
Efectivament.
D'acord.
Em dic Layla.
Ah. David.
- Tampoc fas religió? - No.
Soc d'ètica de tota la vida.
T'agraden els Hombres G?
Em flipen.
- A mi també. - Que guai.
Em fa ràbia perquè hi ha gent que diu que són pijos.
- No són pijos. - No.
Si se'n riuen, dels pijos.
Ella se'n va anar amb un nen pijo.
- Si fossin pijos, no ho dirien. - Esclar. Són superbandarres.
Fins i tot antigament van ser punquis.
- Això no ho sabia. - Doncs sí. El que passa
és que ara ja són normals.
I què feies? Estudiaves matemàtiques?
No, mira.
- És com una pel·lícula. - Sí.
M'agrada molt el cinema.
- Doncs jo escric contes. - De debò?
Me'ls has d'ensenyar.
Ei, què passa, carabassa?
- Què fas aquí? - Doncs que jo també faig ètica.
- Per què? - Perquè no crec gens en Déu.
- Jo em dic Layla. - Jo Luis.
Encara que tothom em diu Robocop, per la cama.
Jo et diré Luis. No m'agraden els malnoms.
- A mi tampoc. - Però n'hi ha de bonics.
Per exemple, entre nosaltres ens diem els pitus.
- Perquè ens flipa. - No.
Això era l'any passat. Ja no.
- No? - No.
Doncs quina llàstima. M'encanta.
- A veure, a vegades sí. - Sí, a vegades sí.
Hombres G han tret un disc nou.
Anem a comprar-lo a Galerías Preciados?
- Ara? - No ens vigila ningú.
Va, no sigueu cagats.
Però si ens enxampen, ens castigaran molt.
Sí.
Però si ens enxampen, ens castigaran després, no ara.
- Ei, i el sopar amb la Layla? - Sí, què?
Què faig? L'hi dic al Félix?
Home, jo crec que sense parelles millor, no?
- Home, tu normal que diguis això. - Paco.
David, Paquito!
President!
Luis!
- Aviam, aviam, aviam. Què passa? - Què passa?
Figura, que bé que et veig. Que guapo. Què t'has fet?
Doncs mira...
- Estàs millor? - Una mica, sí.
Paquito!
Cony, t'has posat cabells.
Sí, una mica. A Madrid.
Doncs et queda molt bé. Va, que us ensenyo la casa.
Perfecte. Tinc moltes ganes de veure't.
Quins nervis. Petons.
- Ha dit que està nerviosa. - No.
-Ha dit que "quins nervis" -Ha dit "nervis".
A veure, us he de dir una cosa. Les persones famoses,
abans que famoses, som persones.
- Luis, tu ets anormal. - Paquito!
Què vols dir amb això?
No confonguis els ous amb els cargols.
- Doncs que vol alguna cosa amb tu. - Sí, segur.
- Doncs sí, segur. - Que no, home, que no.
Saps si té nòvio? Has mirat a Google?
Sí, una estona, sí.
- I? - Doncs sí que va estar...
- Amb un actor. - Un famós.
Fins fa poc es veu que estava amb aquest actor.
Ho veus? Està soltera i sense compromís.
I es vol treure l'espina. I per això diu que té nervis,
que en té ganes, que vinguis cap aquí...
Luis, sisplau, no li escalfis més el cap.
Es farà il·lusions i al final s'ho passarà malament.
Com vols que s'emboliqui amb la Layla?
Per què no?
Jo soc amic vostre i això que no em truqueu mai.
- De debò? Et compares amb ella? - No.
Però ja que has començat tu, què és més important,
guanyar un Oscar
o ser el president del Valladolid?
Jo ho tinc força clar.
I a sobre a la meva edat.
President.
Jo només he vingut a dir-te que la Layla vol muntar un sopar
amb tot el grup i que també et convida a tu. Prou.
Cap problema, caracul.
Em tindràs per ajudar-te en el que calgui.
- Que pesat. - Escolta, l'Almudena va al sopar?
Sí.
I mentre un li pregunta,
jo em poso al mig tapant-lo,
- l'altre l'agafa i sortim. - Molt bé.
Un moment.
- Però no el compraràs? - No, per què?
I no patiu, com que tenim menys de catorze anys,
si ens enxampen, no anem al reformatori.
Que ens poden enxampar?
No és l'habitual. Què passa? No heu robat mai res?
Jo no,
però tinc moltes ganes de començar.
A veure, jo sí que he robat força coses.
Però em preocupo pel Luis, perquè el seu pare
- és policia. - I què?
Al fill d'un policia el respectaran més.
Efectiviwonder.
Jo agafo el casset.
Bé, Luis. Tu sí que ets un valent.
Som-hi.
Espereu.
El casset
l'agafo jo.
Io sono il capone della mafia.
Io sono il figlio della mia mamma.
Tu sei un stronzo di merda.
E un figlio di troia in Venezia.
Venezia.
Bon dia, mestre.
No hauries de ser a l'escola?
Negatiu. Hi ha hagut un avís de bomba.
El GRAPO potser? Potser. Però segur
- al cent per cent, no. - Ja.
- I què vols? - Comprar-li un disc a la mare.
Però no sé quin.
I quina música li agrada, a la teva mare?
La Mari Trini sempre l'ha fet embogir.
A més, vam coincidir en unes vacances a Torrevieja,
- Alacant. - Doncs compra-n'hi un disc, no?
Justa la fusta.
- Luis, anem? - Esclar.
Si de cas, ja vindré un altre dia. Que m'agrada
pensar-me les coses. Agur, Ben-Hur.
Ei.
Escolta!
Anem junts fins a Itàlia,
em vull comprar un jersei a ratlles.
Passarem de la màfia,
ens banyarem a la platja.
Anem junts fins a Itàlia,
em vull comprar un jersei a ratlles.
Passarem de la màfia,
ens banyarem a la platja.
Que no ve! No ve!
Pareu! No ve!
Que no ve!
Pitus, pitus, pitus!
- Pitus, pitus, pitus! - Calleu.
Què passa?
Va, anem! Què feu aquí parats?
Som-hi!
- Va! - Va, David. Va!
Ei, ei! Què fas? De què vas?
T'he vist la cara!
I qui és aquest senyor?
No en tinc ni idea.
- Collons, quin tio més elegant. - ¿Però no deies
que havies robat més vegades?
A veure, sí, però coses més grosses.
Esclar, esclar.
I per què has canviat d'escola?
Les monges em van fer fora.
- De debò? - Sí.
FORA LES FALDILLES!
Al final de curs, em vaig ficar a la capella i vaig fer una pintada.
"Fora les faldilles".
- No. - Sí.
Sí. Quan les monges ho van veure, de poc no tenen un infart.
I una nena supercursi ho va dir i al final em van expulsar.
I per què vas escriure allò?
Perquè no m'agrada que m'obliguin a portar faldilla.
Però si portes faldilla!
Però perquè em ve de gust a mi.
Ets la bomba.
Escolta, quina hora és?
Hauríem d'anar passant, no?
És l'hora de comptar diners.
Va, toquem els dos.
M'encanten, aquestes classes d'ètica.
M'agraden molt els teus
- cabells. - M'hi poso una mica d'escuma.
No, no, no, no.
No em ploris.
No em facis plorar a mi.
Dona'm.
Dona'm la teva mà.
Intenta-ho, nena, vull veure't riure.
Abraça'm fort,
vine corrents cap a mi.
T'estimo, t'estimo, t'estimo
i l'únic que faig és pensar en tu.
Només visc i respiro per a tu.
T'estimo,
t'estimo,
t'estimo...
Vens?
Què es diu en aquests casos?
Res.
Hola!
Hola.
De què treballes?
- Tinc una llibreria. - Ai, que bonic.
- Sí, mira... - Estàs casat?
Divorciat.
- Fills? - No.
- Jo tampoc tinc fills. - Ja ho sé.
Com és que ho saps?
Eh... Google.
- Ah, m'has espiat? - No.
- Esclar, esclar. - Una miqueta, sí.
Per casualitat. Vaig veure una notícia teva
a internet. Em va fer molta il·lusió, per cert.
Vaig clicar i una cosa em va portar a l'altra.
Esclar. Millor espiar-me que escriure'm, no?
- A veure, no ho sé... - Perdoneu.
- Ja sabeu què demanareu? - Ni tan sols ho he mirat.
- Ens dones un minutet? - Esclar, sí, un minutet.
No ho sé.
Escolta, no t'ho he dit,
però m'alegro molt de tot el que et passa, esclar.
Et segueixo i veig les teves pel·lícules.
L'última em va encantar.
Gràcies. Escolta, jo també t'he investigat.
- A mi? - Sí.
Doncs no deus haver trobat gaire cosa.
La teva novel·la. La vaig comprar.
I m'has trucat perquè et torni els diners?
Encara no l'he llegit.
La tinc pendent.
Explica'm per què no vas escriure més.
Doncs no ho sé.
Quan la vam treure no va passar res.
I es va vendre poc.
- Les crítiques no van ser bones. - A tots ens passa, això.
Però a tu al New York Times i a mi a l'Heraldo de Valladolid
i a quatre blogs de la província, que són els pitjors.
- No. Contesta, contesta, contesta. - No, no, no, és de feina.
Se'm fa estrany sentir-te parlar amb accent mexicà.
Vaig perdre l'accent
al cap de dos o tres anys,
però puc intentar parlar com una espanyola.
- És que em sento molt estranya. - No, el mexicà
- et queda molt bé. - Gràcies.
Escolta, tens parella?
No. I tu?
Això no surt a Google?
Si sortís a Google, ho hagués trobat. Ho he buscat.
Però les coses més recents no surten.
Mira.
Val més no parlar del que vas trobar.
Ara sí. Fa poc que estic amb algú.
Però en fi, és complicat.
Val més que mirem què menjarem, que em moro de gana, no?
No havies tornat per aquí, no?
No. Hi he estat a punt moltes vegades, però
per un motiu o un altre, al final no he pogut.
Però mira, enguany
era el moment, és evident.
Per què era el moment?
Eh... Perquè fa uns quants mesos que m'ho passo molt malament.
Estic en crisi. No sé què fer amb la meva vida.
No ho sé, volia tornar a veure si torno i em retrobo amb...
Oblida-ho, no em vull posar intensa.
No, no et poses intensa, no. De fet, t'entenc perfectament.
- Però ara estàs més bé? - Sí, més o menys.
He pensat a quedar-me a Espanya uns quants mesos.
Ah, que bé.
Saps que tinc un guió ambientat aquí?
- Aquí a Valladolid? - Sí, l'he acabat fa poc.
I el rodaràs?
Tant de bo. És que ara a Los Angeles només m'ofereixen
pel·lícules de superherois, i no sé si és el que vull fer.
I què és el que vols fer?
Ho estic pensant.
- De debò que és el teu hotel? - Sí.
Quan vaig veure que l'havien convertit en un hotel,
vaig demanar que m'allotgessin aquí.
Escolta, ens veurem amb els altres per sopar?
Ho estic organitzant.
- Amb l'Almudena ja hi he parlat. - Ah, que bé.
Sí.
Escolta, doncs m'ho he passat molt bé.
Jo també m'ho he passat molt bé.
Què fas demà?
Idiota!
Esguerrat, ranquet, tacons!
Molt bé. Això de "tacons" és molt bo.
I ho feu gaire, això?
Els esportistes s'entrenen cada dia, no?
Doncs nosaltres també.
I així, quan ens ho diuen a l'escola,
no ens afecta gaire, perquè hi estem preparats.
Va, Luis. Et toca.
Mortadel·lo, quatre ulls,
cara de vidre, calb de merda!
- Però si no és calb. - És que també ens preparem
per quan ens insultin en el futur.
Al darrere els cabells et claregen.
- Com? - Pareu.
No fa falta que torneu a fer això.
- Els cabells em claregen pel darrere? - Una mica.
Us vaig dir que us defensaré.
Perfecte. I tu trauràs notables i tot.
El Paco t'ajudarà amb ciències i jo
- amb llengua, socials i anglès. - I jo amb tota la resta.
- No hi ha res més. - És veritat.
Però a casa meva a la tarda no hi ha ningú
i podem estudiar aquí.
I els caps de setmana
els pares del Paco se'n van al poble i ell es queda amb mi.
Així doncs, els dissabtes
- podem quedar a casa seva. - Sempre he tingut bons cabells.
Amb què vols que comencem, Fernando?
- Mates? - No.
Ja hi haurà temps d'estudiar. Comencem amb el teu pla.
Quin pla?
PLA PER CONQUERIR LA "NOBA".
Que es pensi
que agrades a moltes noies.
I això per què?
Doncs perquè sí. I és molt útil que ella pensi que te n'agrada una altra.
Però ¿de què serveix que ella es pensi que me n'agrada una altra
si la que m'agrada és ella?
Si no em voleu fer cas en les coses que us dic,
- anem malament. - David, sisplau, eh. Sisplau.
Continua, Ferdinand.
Dos: que es pensi que ets
- un xuleta. - Això.
A les noies els agraden els xuletes.
Has de ser com ells i vestir-te com ells.
I amb això ja està.
Però llavors no seré jo.
Ve-t'ho aquí. Ho has entès.
- I no s'ha de fer res més? - No.
Amb aquestes coses n'hi hauria d'haver prou.
Però cal que vosaltres dos
també ajudeu, som un equip.
Per això li vaig dir al Robocop que fes Ètica.
- Pots dir-me Luigi. - No. Robocop està bé.
Perfecte. Compteu amb mi al cent per cent.
- Estic tenint una idea. - Dispara, figura.
¿I si li compro la cinta nova
d'Hombres G? L'hi regalo, li dic
que l'he robat i així es pensa que soc supervalent.
- Quina bona idea, m'encanta. - Sí, senyor. És un tros d'idea.
No.
No?
No.
- No. - Però per què no?
Doncs perquè no. Explica-l'hi tu, Fer.
- Perquè així creurà que t'agrada. - És que m'agrada.
Però ella no ho pot saber. Si ho sap, l'has cagat.
Esclar! Ho entens, "Deivid"?
Llavors, què ha de fer?
El que li he dit!
El que li ha dit!
Què era?
És que si no em feu ni cas, me'n vaig, entesos?
Fernando, no te'n vagis, sisplau.
Et dono la meva paraula d'honor personal
que aquests dos imbècils et faran cas.
Perquè, a més a més, tu de l'amor en saps un colló, no?
La veritat és que en sé força.
Fernando, per mi és un honor se amic teu.
Mai hem sigut els guapos del barri.
Maroto, tu no.
- Per què? - Perquè no.
Ni poc ni massa ni per pensar-hi gaire.
Maroto, que cobraràs.
I ara anem a les discoteques.
Si no vigiles, et mosseguen les cames.
Beus una mica.
Et fas el boig.
David, hem de parlar molt seriosament.
Maroto, deixa'm. Estic ocupat.
- Però si estàs sol. - M'és igual. Toca el dos.
A veure, ¿com és això que el Fernando el Cabra
- pot ser pitu i jo no? - No siguis pesat.
Que t'hem dit que no. Punt.
Hola.
Quin riure ahir, oi?
- Sí, va estar bé. - Riure per què?
- Tu no te n'anaves? - No.
Notícia, notícia!
M'ha dit la meva veïna, aquella que és tan guapa,
aquella que és increïble, que et digui que està boja per tu.
- De debò? - Sí.
Això li passa molt.
Totes les noies que el coneixen se n'enamoren.
Ah.
Molt bé, no?
Té, un regal.
- Per a mi? - Sí.
- L'has robat? - Esclar.
I per què l'hi regales?
Perquè em caieu molt bé. Adeu, Andreu.
Hola.
Paco, no et posis les ulleres de veure.
Collons.
Maroto, avui t'estàs passant.
Però si aquí s'hi està molt a gust.
- No, si al final, ja veuràs. - Què ha passat?
Li ha regalat un casset perquè li cau molt bé.
Merda!
Però jo ho he fet bé, no?
Això de la cinta no és bo?
No.
- Bon dia. - Good morning in the morning.
- Fernando! - No!
Què feu?
No ho sé.
Vam estar-nos com quatre hores xerrant,
com si el temps no hagués passat. La cosa fluïa.
- I com és, com és? - Com és què?
Com és a nivell persona?
Collons, a nivell persona és un altre nivell.
El que passa és que també... com que... No?
Com que sap estar, no? Com... Com superhumil.
Ai, David, et penses que vol alguna cosa amb tu.
- Una altra vegada? Que no, Paco. - Et fotràs una hòstia.
- M'ho ha dit 25 vegades. - I torna-hi!
Qualsevol es pot enamorar d'ella, això és evident.
Però jo ara... La cosa no va per aquí.
Us tornareu a veure abans que sopem?
- Hi ha quedat d'aquí una estona. - No fotis.
I es planteja quedar-se a Espanya una temporada.
Com t'agrada garlar.
A veure, David, David, David, David...
Et donaré un consell. Si em fas cas, triomfes segur.
No em vinguis amb les teves merdes.
Quines merdes dius? T'he fallat alguna vegada, jo?
Alguna? Totes.
- Això és lleig, eh. - Sisplau.
Escolteu el Fernando que és bo.
Bo? Què dius! Si s'ha divorciat quatre vegades!
- A veure... - Fernando!
A veure, que no se us pot explicar res, de debò.
Us dic que hem tingut una conversa d'adults.
Dos adults, no sigueu criatures.
Com voleu que pensi...?
Ho pots pensar!
Ho pots pensar.
Et fotràs una hòstia com una casa de pagès.
- I torna-hi! - Tu t'has posat cabells.
Un reforç.
M'ha sortit una mica regular, no?
Gràcies, Pedro, gràcies.
Seu.
- Sí, millor. - Sí, millor, millor.
A veure.
- Héctor, et toca. - És que...
no he portat la flauta
perquè ahir el meu gos se la va menjar.
Esclar.
I tu vols que m'ho cregui?
No pot ser mentida, perquè jo no puc inventar tant.
No em paguen prou.
En fi, aviam.
- Qui vol tocar la flauta? - Puc tocar una cançó?
Entesos, va.
Surt, que et sentim.
Quan vulguis.
Escolta, petit.
Vine amb mi.
Conec una manera de fer-te feliç.
Deixa't anar els cabells, oh, oh.
Vine i seu aquí.
Treu-te l'abric, posa'l allà.
Vine amb mi i confia en mi.
Jo el que vull
és veure't somriure.
Jo el que vull
és que ballis al meu costat
i et deixis anar els cabells.
I després, si vols,
el sostenidor.
Deixa't anar els cabells.
Deixa't anar els cabells, fes-me aquest favor.
Balla aquest rock-and-roll amb mi.
Jo només vull una mica de diversió.
Treu-te les sabates, fora el pantaló.
Apaga-ho tot menys el televisor.
Deixa't anar els cabells, estaràs molt millor.
Jo el que vull
és que ballis al meu costat
i et deixis anar els cabells i després, si vols,
el sostenidor.
Deixa't anar els cabells.
Em deixaràs
acariciar-te els cabells.
Deixa-te'ls anar.
Jo el que vull
és que ballis al meu costat i et deixis anar els cabells
i després, si vols,
el sostenidor.
David.
- David! - Eh?
- Això va de mal en borràs. - Per què?
- No para de mirar-te. - Però això sí que és bo, no?
No. Cal passar al punt tres de la llista.
- Només n'hi havia dos. - Ara n'hi ha tres.
Els pares del Paco se'n van els dissabtes, no?
- Anem a fer un tomb, o què? - No, espereu-vos.
Paco, treu-te les ulleres, que sense elles estàs més guai.
Collons!
- Fins demà, pringats. - Adeu.
Ei, ei!
Quins imbècils.
Fa com pudor, no?
- És la teva motxilla. - No.
Sí.
És caca?
- És caca! - És caca, quin fàstic!
- Quin fàstic!
Respira cap endins.
- Cap endins. - Paco, no vomitis.
- Respira cap endins. - No vomitis.
Cap endins. Si no, vomitaràs.
- Respira cap endins. - Venen les noies.
- Quin fàstic! - Té.
- Toquem el dos. - Què és?
- Estic marejat. - Venen.
Tinc ganes de vomitar.
- Paco, actitud normal. - Empassa't el vòmit.
- Ja està, ja està. - Empassa't el vòmit.
- Té, la motxilla. - Tranquil. Ja venen. Molt bé.
Ara seguiu-me el rotllo i digueu que sí a tot.
- Ens fem els xuletes? - Sí, millor.
- Cap problema. - Tu com si res.
- Ens esperàveu? - No.
- Sí. - Sí.
I per què ens esperàveu?
No ho podem dir.
- Perquè us convidem a una festa. - Ve-t'ho aquí.
- A una festa? - Sí, n'organitzem força,
- de festes. - Doncs no ho sabia.
- Perquè són secretes. - Fa pudor, no?
- No, jo no sento res. - No, no sento res.
- I on serà, la festa? - A casa del Paco.
- Eh? - Que guai!
- I quan serà? - Aquest dissabte no, l'altre.
A veure, encara no és segur.
- Sí, sí que és segur. - Sí que ho és, sí.
- A quina hora? - A la de les festes.
Un quart, dos quarts de set.
Però ja us dic que no és segur del tot.
- Sí que ho és. - I tant, que ho és.
- Jo crec que sí que fa pudor. - No.
- No, jo trobo que fa bona olor. - Bona olor.
I ens hi esteu convidant?
- Ens ho estem pensant. - Sí.
- Us hi estem convidant. - Sí, us hi estem convidant.
Heu de saber que les nostres festes són molt salvatges.
Sí? De quina manera?
Doncs que potser agafem la tele i la tirem pel balcó.
- O algun sofà. - I qui vindrà a la superfesta?
- Molta gent. - Hola.
Ei, qué onda. Estàs guapíssima.
- Calla. - Recordava això molt més gran.
Sí, jo també. De nen tot sembla enorme.
Valladolid em semblava gegant.
Escolta, per cert, de què va, aquest guió teu ambientat aquí?
De tu i de mi.
- Com, que de tu i de mi? - Sí, això. De nosaltres.
Del robatori del segle, dels pitus...
Està pràcticament igual, no?
Escolta, quan dius de tu i de mi, què vols dir, ben bé?
Doncs això, de nosaltres. És un musical.
- Odio els musicals. - No em diguis això.
De veritat? Te l'has de llegir igualment, eh?
Ara sí que he de contestar. Espera.
- Els superherois? - Sí.
M'hi insisteixen molt.
A tu et ve de gust, fer aquesta pel·lícula?
El que passa és que hi ha més coses en joc,
quan fas una pel·lícula així.
- Ja, a veure, esclar. Els diners. - No.
No només això.
És que si la faig, tindré llibertat per fer la que jo vull.
Daixò... Perdó.
Hem de tancar.
Sí, però, ja marxem. Gràcies per deixar-nos entrar.
Sisplau. No, és un honor, Laia.
¿Podem fer-nos ara
una foto amb els professors?
Sí, esclar.
Gràcies. Els ho diré.
Anem, Laia?
Escolta, per què vas deixar d'escriure'm cartes?
- Eh? - Les cartes.
Perquè ja teníem vint anys i cada vegada ens escrivíem menys.
La distància ho... Per què?
Doncs perquè a mi m'importava molt
i tu de sobte vas deixar de contestar.
Vaig començar a sortir amb una noia
i tu també tenies nòvio, no?
I què?
Tens raó.
Saps que la meva novel·la també parlava de tu i de mi?
Ah.
I per què no me la vas enviar?
Tenia por
que no t'agradés.
Què fas, demà a la tarda?
Doncs hauria d'obrir la llibreria. Per què?
Ah, doncs aleshores res. Et volia convidar a un lloc.
L'economia mundial tampoc s'enfonsarà perquè tanqui un dia.
No hi farem cap festa, a casa meva.
- Com ha anat? - Molt bé.
Hem quedat superbé.
Perfecte. Ara hem d'organitzar moltes coses.
No hem d'organitzar res. Fernando, per l'amor de Déu.
Posem-nos a estudiar, que si no, suspendràs.
- Ja hi haurà temps per estudiar. - Doncs esclar.
Què organitzem, Fer?
- Res! - Tot. La beguda
que comprem, qui convidem... I hi ha d'haver
alcohol perquè vegi que ets superbandarra.
Doncs si vols ser superbandarra, fixa't en mi
i copia tot el que vulguis.
Gestos, expressions... Tu no et tallis, figura.
Que els meus pares em maten.
Que pesat.
Entesos, però si et maten, et mataran després, no ara.
- Com? - Escolta, pitus.
Puc baixar a berenar amb vosaltres?
No, Maroto, que fotis el camp!
Deixar d'espiar-nos, tafaner!
Egoistes!
Collons. I una altra cosa, el dia de la festa, tots amb camisa.
Els dies importants ens hem de posar camisa.
Jo en tinc una del bateig
de la meva germana, és preciosa.
És de tergal. Amb això t'ho dic tot.
Blanca?
- Blau cel. - Millor.
David, passa cap a casa, va.
És que anem a fer els deures.
Ja els faràs després, que ha vingut el teu pare.
- Molt bé, doncs ara torno. - Agur, Ben-Hur.
Li fotran bronca.
- Hola. - Hola.
- Què hi fas, aquí? - Volem parlar amb tu.
- Per què vas vestit així? - No ho sé, m'agrada.
- T'agrada això que portes posat? - Sí.
Ens han trucat de l'escola.
Ens has dit que t'has apuntat a la classe d'ètica.
Per què?
Perquè jo, això de Déu, no ho veig clar.
- Què no veus clar? - El tema de Déu.
Què no veus clar del tema de Déu?
- Que no m'aclareixo. Tinc dubtes. - David, la mare del Maroto
ha baixat i m'ha dit que et va veure sortir corrents de Galerías Preciados.
- En hores d'escola. - Això és mentida!
La Mari Cruz és boja.
- No és boja. - Però si m'ho vas dir tu.
A veure, és una mica especial,
però res més.
A veure, nosaltres volíem parlar amb tu per dir-te que tots dos
t'estimem moltíssim, i que el fet
que ens hàgim separat no té res a veure amb tu,
res en absolut.
- Segur? - Esclar que segur.
- Jo em pensava que sí. - No, amor meu.
Esclar que no.
- No! - No t'equivoquis.
Són dues coses ben diferents.
D'acord.
- Voleu que torni a classe de religió? - No.
Nosaltres volem que facis el que vulguis fer.
- D'acord? - D'acord.
Bona tarda, senyoreta.
Em pot donar aquella bossa d'allà, la del fons?
- Aquesta? - No, la de més al fons.
D'acord.
Escolta!
I llavors vaig fer veure que creia
que s'havien divorciat per culpa meva
- i no em van reganyar. - Molt llest.
Ets la bomba.
Els meus pares també estan divorciats.
- Ah, sí? - Sí.
Doncs els meus s'estimen molt.
Al·lucines amb la manera com s'estimen.
- I aquesta càmera? - La càmera del saló d'actes.
- Funciona? - Doncs esclar.
- Sí, no? - Sí.
Sí.
Per què no fem un curt?
Què és un curt?
- Una pel·lícula, però curta, no? - Sí.
- I des de petita que en vull fer un. - No ens la deixen fer servir.
El director és molt mala persona.
Doncs l'agafem, ens l'emportem,
fem el curt i la tornem.
Què?
Que robem la càmera?
Collons, Paco, qui ha dit robar?
- L'agafem en préstec. - En préstec, Paquito, no entens res.
- Això, per fer un curt. - I què és un curt?
Paco, tio, no n'encertes ni una. Què vols que sigui?
Una pel·lícula, però curta.
I el dirigiré jo.
De què rius?
A veure, les noies són actrius,
- no directores, oi? - No.
Les noies som el que volem.
- Queda clar? - A veure,
dit així...
- Qui escriu el guió? - Jo.
- I el guió què és? - On s'escriu el que es grava.
Ah, esclar,
però l'escriurà el Paco, no?
No, l'escric jo.
Però el Paco porta ulleres.
- I què? - Com, que "i què"?
Els escriptors porten ulleres.
Això és veritat.
Que no, que l'escric jo.
- Dic els escriptors bons. - Si el David vol,
- que el faci ell. - L'escric jo.
Vosaltres sabreu.
Hem de planejar com agafar la càmera.
I cal buscar els actors.
Si per al paper principal
voleu algú que sigui molt guai en tots els sentits,
aquí em teniu.
Escollit.
- De debò? - Sí.
I ens fa falta una actriu.
Hi pensem i decidim qui escollim entre tots?
No, no cal.
- Almudena. - Oui, c'est moi.
M'al·lucina.
- Quina hora és? - La de comptar diners.
- A sobre bromes, no. - Són les 7.
Apunta. El Celedonio se'n va a les 7.
Merda! Tanca totes les portes
i entrar per les finestres és impossible.
De debò, no hi doneu més voltes.
- Que si no pot ser, no pot ser. - Espera't.
El que podríem fer és,
quan s'acabin les classes,
amagar-nos.
Passar la nit a l'escola
i quan el Celedonio obri al matí, marxem.
- Aquesta idea és perfecta. - Justa la fusta.
- El Maroto no el convidem, no? - Com tu vulguis.
Et passa alguna cosa?
No.
Doncs jo crec que sí.
I m'ho pots explicar, eh.
És que em sembla que m'agradava més com estàvem
- l'any passat. - Això que vol dir?
Doncs quan no fèiem coses perillosíssimes.
Fins i tot delits penals.
I quedàvem sense noies
per jugar a una pila de coses superguais.
A mi també m'agrada estar amb les noies.
I aquells jocs són una mica de petits.
Però ja no estem mai sols nosaltres, els pitus.
És que ja no tenim dotze anys.
El Luis i jo sí. Jo els faig al novembre
i el Luis al Nadal.
Però jo no.
I amb tretze anys, la vida es veu molt diferent.
Et passen coses, i quan l'amor arriba no es pot controlar.
És un sentiment superfort.
Deixarem de ser amics?
No, esclar que no. Això no passarà mai.
I quan siguem vells
i tinguem 45 anys o més,
i jo sigui escriptor i tu un científic famós,
també continuarem sent amics.
M'ho promets?
No. T'ho juro.
Et puc fer una pregunta personal?
M'has fet preguntes personals des que has arribat.
Va, esclar que pots, va.
- A vegades soc massa directa, no? - M'agrada, però. M'agrada. Dispara.
Quant de temps vas estar casat?
No, casat...
- Dotze anys. - Dotze!
Dotze anys, dotze anys.
I quan finalment jo vaig decidir
que sí que volia ser pare,
ella es va enamorar d'un altre i em va deixar.
I m'ho vaig passar...
Encara m'ho estic passant... Encara n'estic sortint...
- M'ho vaig passar molt malament. - David, em sap greu.
Ja... En fi. I tu?
- Què? - Tema fills.
A veure, vaig tenir una parella amb qui em pensava que en tindria,
però és que jo era molt jove.
Sí, l'Arturo, no? Arturo Granados, l'escriptor.
Google.
Però m'encanta com a escriptor, eh?
Llavors ja deus saber que vam tallar.
Sí, sí.
Ja. I després d'ell em vaig posar a treballar sense parar
i fa quatre anys que vaig començar a sortir
amb un actor que es diu Ryan.
Ens vam separar fa uns quants mesos.
Sí, ja.
- Google. - Google.
- No cal que parli, doncs. - No, no, no.
- Si ja ho saps tot. - No. És el ros aquell, no?
- Sí. - Sí, Google.
Sembla una mica imbècil.
Aviam, tornem a estar junts.
- És broma. - No.
A veure, bé, no?
Tranquil, jo a vegades també ho penso.
Uns quants dies abans dels Oscars vaig saber
que estava amb una altra, i el vaig deixar.
Esclar, i aquest és el motiu de la tristor dels últims mesos, no?
Això i altres coses.
Sucre,
una mica de canyella.
Canyelleta. Molt bé, m'encanta.
- Ja està. Passa'l, Robocop. - I això com es diu?
Llet de pantera.
Què et sembla? T'agrada?
M'encanta. Aquí hi ha nivell.
Mai he tastat res tan bo.
Mai de la vida. Prova-ho, t'encantarà, figura.
- Té bona pinta. - En vols una mica?
No, gràcies. Ja me'n serviré després.
- És com un batut. - Sí.
I ara, desfés-te el primer botó de la camisa. Que és més de solters.
- Sí? - Esclar.
Portat tots els botons cordats és de casats.
Ah, això no ho sabia.
Doncs ja ho saps. I no te n'oblidis mai.
Fernando, saps que els Hombres G són superamics?
Com nosaltres quatre.
Hi ha molts grups que toquen junts, però que no són amics.
I el Rafa, el guitarrista, és més gran que els altres.
Com nosaltres quatre.
A més, el meu oncle valencià m'ha explicat que lliguen molt.
Doncs com nosaltres quatre.
Jo no sé si vas molt pet o si hi aniràs.
Només sé que ets al nostre bar.
Avui és divendres. Les nenes més guapes
veuràs. No t'hi pensis més,
visita el nostre bar.
Els litres de cervesa pels racons,
les cançons que canten totes les nenes.
Beu un altre suquet de pinya
i afegeix-hi una mica de rom. Què passa, vas borratxo?
Ets al nostre bar.
Mira, t'he deixat venir, però no gosis parlar amb mi.
Tranquil.
Maroto, no em facis gestos que t'envio a casa teva, eh?
Perdó. Però puc menjar, ballar o fer alguna cosa?
- Benvingudes, noies. Passeu. - Hola.
- No embruteu. - Tranquil.
M'avorriré molt.
Val més que et quedis aquí.
Són aquí, són aquí.
Molt bé. Ara fes tot el que t'he dit.
- Com si fossis dolent. - Sí.
- Beu molt. - Sí.
- Fuma molt. I us fareu un petó. - Sí. D'acord.
- Va. - Va, tigre.
Què passa?
- I si l'hi faig malament? - El què?
El petó. Mai he fet cap petó a cap noia.
Tu deus haver fet petons a moltes noies, no? O fins i tot a moltes més.
Mira, no et diré ni que sí ni que no.
Ets la bomba.
I com es fa, per fer bé els petons?
El meu cosí em va dir que és millor obrir poc la boca.
- S'ha d'obrir la boca? - Sí.
Collons.
Escolta. L'únic important
és que no tanquis els ulls per veure què passa.
Va, que tu pots. Acompanya'l, Robocop.
Va.
Com va, això?
Guai del Paraguai.
Doncs no veig que aquesta festa sigui gaire salvatge.
Perquè tot just comença. Ja veureu, d'aquí mitja hora.
- Voleu una mica de llet de pantera? - Sí.
M'acompanyes, mademoiselle?
Som-hi.
Silvia, som-hi.
Ja vinc.
- Tu no vols llet de pantera? - No, no bec alcohol.
I un cigarret?
Fumar em sembla de criatures.
Sí. A mi també m'ho sembla.
- I per què fumes? - Ho estic deixant.
El que passa és que és difícil, perquè t'hi enganxes molt.
Per la nicotina.
Sí.
Val més que ho deixis. Fer un petó a algú que fuma
segur que és fastigós.
Silvia, Almudena, ballem?
Què fas? Però què fas? Què fas?
- Què fas, què fas, què fas? - Vaig a ballar amb ella.
No, no pots.
- Per què? - Perquè no.
A veure, aprèn-te les dues regles d'or.
Una: els nois no ballen cançons lentes.
I dues: tampoc beuen Martini amb llimonada.
Per què?
Perquè no. Beu de tot menys Martini amb llimonada.
Ah, i Pippermint tampoc.
- Això no sé el que és. - Jo tampoc, però no en beguis mai.
Au, va.
Em sento superindentificat amb aquesta cançó.
"Ja sé que només soc un pocavergonya,
però deixeu que les nenes s'apropin a mi."
Si és que soc jo.
Va, figura. Deixa de mirar-la
- d'una vegada i anem a ballar. - Escolta.
Tu creus que el Fernando sap el que diu?
Com?
És que a vegades diu coses estranyes.
David, sisplau, eh! Sisplau!
Han vingut els xuletes.
De debò?
A veure, Cabra, que no farem res dolent.
Una copeta i toquem el dos.
Estem una mica amb les nenes i prou.
Paraula d'honor.
- Què et passa? No, queda't aquí. - Em puc moure ja?
Collons!
- Va, Paco, va. - Ai!
- Estàs bé? - No.
- Ai. - Agafa aire, agafa aire.
David, la Layla és dins.
Passa, que nosaltres ens n'ocupem.
Va, Paco, va.
- Hola. - Hola.
Em pensava que abans venies a ballar amb mi.
No, és que jo no ballo cançons lentes.
- No? - No.
Quina llàstima.
Perquè em flipen.
I els nois que en ballen encara m'agraden més.
A vegades sí que en ballo, però avui em fa mal el bessó.
Paco, venim
a donar-te les gràcies per convidar-nos.
No embruteu més.
- Però si no embrutem res. - Prou ximpleries.
Tots fora!
Tranquil·let, Robocop. Segur que tens gana.
Ei, pringat! Va, va, tots dins.
Paco, no te'n vagis!
Paco, que et dic que t'esperis!
Hola.
- Què fas, Tormo? - Res.
Ai, collons!
Tranquil, sisplau. D'acord?
Però per què correu?
- Tranquil·litza't, sisplau. - Us he fallat.
- Que no. - Sí.
- Que no, Fernando. - Que sí, us he fallat.
Però és que són molts. Perdó.
Fer, no. Entre els pitus no ens demanem perdó.
- Queda clar? - Truquem a la policia?
Si els truquem, els teus pares ho sabran tot.
No cal trucar a ningú.
Paco, pots aguantar aquí un moment tu sol?
- No. - Perfecte.
- Fer, David, amb mi. - Però que he dit que no.
Amic, jo soc la policia.
- Espera't aquí. - A on aneu?
- No ho sé. - No em deixeu sol.
- Aguanta aquí. - Sisplau, no marxeu.
Espera't!
Però que us juro que sí.
Jo em pensava que al final us ficarien un reformatori.
Però per què?
Com, que per què? Doncs perquè no... Mira,
des que vas arribar, no paràveu de fer
- bogeries i disbarats. - Eres una revolucionària.
Vosaltres éreu uns cagats.
Sempre has sigut molt exagerat, Paquito.
Sí, exagerat. És que us passàveu. I allò del pla?
Quin pla?
Com, que quin pla?
El de la càmera.
Aquell pla era infal·lible. Estava molt ben pensat.
- Una genialitat. - Sisplau,
que l'únic que volíeu era
estar junts, amb qualsevol excusa.
I què?
- Qualsevol excusa. - No, no.
Ella ha volgut estar amb mi.
A veure...
- Una mica sí. - I vosaltres dos?
Vosaltres també tota l'estona...
- Era molt maco. - Allò nostre era pura màgia.
Pura màgia. Què es fa, davant d'això?
És enveja.
- A veure, i tu què? - Jo què, de què?
A tu qui t'agradava? Mai es va saber.
Explica, explica. Que t'ho expliqui, va.
- Va, va, va. - Qui?
- Digues, digues. - Qui?
A mi m'agradava el Tormo.
Què? Va, home. Ara
- em prens el pèl. - El Tormo?
Estava boníssim.
Era guapo, francament.
Oi que sí? Oi que era guapíssim?
- Et feia la vida impossible. - A tu. A mi me l'alegrava.
- Et marginava sempre. - Que no.
I us dic una cosa, eh.
Jo soc un senyor i soc molt discret. No em traureu ni això.
- Ens ho explicaràs, Paco. - No pregunteu.
- Paco, ho explicaràs. - No vaig prou borratxo.
No et deixaré anar fins que ho expliquis.
- Cinc copes. - Cinc. Tu m'ajudes.
Escolteu, ¿sabeu que la Layla es queda a Espanya
- una temporada, no? - A veure, aquesta era la idea.
De debò? Aquí a Valladolid o a Madrid?
És que ja no m'hi podré quedar.
- Què? - Com, que no?
- Però per una cosa de feina? - Sí.
Tot just abans del sopar m'han trucat
per allò de la pel·lícula que et deia. M'han fet
una oferta d'una pel·lícula.
Ah, que bé.
- Sí, oi? - L'enhorabona.
- Gràcies. - L'enhorabona.
- Sí. - Que bé.
També deus voler estar amb el Ryan, esclar.
Sí, esclar.
Va, anem a prendre una copa, no?
Aneu, aneu, jo no puc.
- Com, que no? - No.
- El Paco ha de confessar. - Ja ho sé.
Emborratxeu-lo. Jo tinc una reunió amb Los Angeles
- en menys d'una hora. - Ara?
Sí, són nou hores menys.
Em pensava que n'eren vuit.
En són nou, nou.
D'acord, però ens veiem demà, no?
Esclar.
- Tu ara vens, no? - Sí. Sí, sí.
Aquí la tenim.
- I què hi fa, aquí? - El meu pare, quan no treballa,
- la deixa a casa. - I on és el teu pare?
A l'hospital.
- Està malalt? - No.
Què hi fa, a l'hospital?
És que té càncer.
Té càncer però no està malalt.
- Però es morirà? - No,
i ara.
Per què no s'emporta la pistola a l'hospital?
Està tot el dia en bata. On vols que se la fiqui?
Ah, esclar. Deu ser això.
Som-hi, Luis?
M'has dit Luis?
Prefereixes Luigi?
No, Luis està molt bé.
Ho estan destrossant tot.
No pateixis, Paquito. Els pitus són aquí.
Silenci!
Que callis, pringat.
Senyores i senyors, al cul hi tinc flors!
Tots fora!
Però tio, tu estàs boig?
No, no estic boig. Estic molt boig.
I va, talla i rema, que venen els vikings.
Al puto carrer, pink floyd.
- Ja ens veurem. - Dilluns, a classe.
Va!
Tranquil, que això amb típex i molla de pa ho arreglem, eh.
La casa està destrossada.
Gens!
Ara agafem el Cristasol i tot quedarà com si res.
Maroto, amic!
- Tu vols ser un pitu? - Sí!
Doncs t'ha arribat l'hora. Ajuda'ns a netejar.
Aneu a la merda.
Fuig.
Almenys s'ha intentat.
I la Layla?
Amb el Tormo. Quina sort que té.
Li agrada al que està més bo de la classe.
I segur que s'enrotllen.
És que em moro d'enveja.
Toquem el dos?
Jo me'n vaig.
Adeu, Luis.
Adeu, Almudena.
L'amor és una merda.
No, l'amor és el més bonic que hi ha. Oi que sí, Fer?
Esclar.
I ja veureu que el David acaba amb la Layla.
Tu continua fent-te el xuleta, que funciona.
No.
És igual el que faci.
Una noia com la Layla és per a algú com el Tormo.
No és per a algú com nosaltres.
Llavors no et va dir que no es quedaria a Espanya?
No, però és normal, noi. A més a més, té nòvio. Jo estic bé.
Et juro que et mirava d'una manera molt especial, eh.
Que no, home!
- I aquests dos? - No s'estan de res.
Ja ho pots ben dir. Però el Luis no continua casat?
- Són parella oberta. - Què?
Sí, sí. Fan intercanvis i tot.
Què dius? Estic flipant. Tu ho sabies?
Tu sempre has sigut un clàssic Però la vida va per una altra banda.
L'amor ha canviat. Ara hi ha el Tinder, els swingers,
els intercanvis... Ara passen coses.
Quines coses?
Coses.
Tu amb el Félix heu obert la parella, ja?
- Sí? - Jo què vols que obri?
- Perquè porteu poc temps. - Sí, poc temps. Vuit anys.
I ara, els pitus!
Els pitus?
L'he demanat jo. Anem.
- Els pitus? - De debò?
President!
Estic plorant a la meva habitació,
tot s'emboira al meu voltant.
Ella se'n va anar amb un nen pijo.
Té un Ford Fiesta blanc i un jersei groc.
Els veig passar pel parc,
quan es fan petons m'ho passo molt malament.
En venjaré d'aquest marica,
li ompliré el coll de pólvores pica-pica.
Pateix, desgraciat.
Torna'm la meva xicota
o et recargolaràs entre pólvores pica-pica.
Pateix, desgraciat!
Torna'm la meva xicota
o et recargolaràs entre pólvores pica-pica.
Visca els pitus!
David.
- Tinc informació. - Quina informació?
Avui m'he llevat molt d'hora i he vingut a investigar.
- Va, entreu, que us encanteu. - Sí, Sr. Agustín.
Hem d'agafar la càmera ja.
- La setmana que ve. - Per què?
Tu fes-me cas.
- Al pati ens veiem tots, d'acord? - D'acord.
Què passa?
Que has vingut molt guapo. Amb roba normal.
El Celedonio
arriba a les 8.30, obre
i deixa totes les portes obertes. Llavors ja podríem sortir.
Genial, em sembla un pla bestial.
I quan ho fem?
Ha de ser la setmana que ve màxim.
I per què?
Perquè sí.
Ah, llavors, d'acord.
Jo no podré. M'han castigat
dos mesos sense sortir per muntar la festa.
- I del tret què han dit? - Els he dit que va ser
un cop amb el pal de l'escombra.
Els pares s'ho creuen tot.
No passa res, Paco. Ho farem sense tu.
El David i jo ens quedarem a l'escola i els altres ens ajudareu
- des de fora. - Us quedareu vosaltres dos sols?
- Sí, com menys, millor. - D'acord.
Paco, jo li dic a la meva mare que dormo amb tu.
Almudena, tu li dius a la meva que dormo amb tu.
- Okey, Makey. - Si cal, tu i jo també dormim junts.
- No, no cal. - D'acord.
Ara escolteu-me, que us explico el pla.
A les 5.30, quan tothom se'n vagi a casa seva,
el David i jo ens amagarem al lavabo
i esperarem fins que el Celedonio se n'hagi anat.
I llavors, tranquil·lament, sortirem.
Ho veieu? És un pla perfecte.
Collons, Layla!
Quina cara que has fet!
Estem sols.
- Que fàcil, oi? - Sí.
Anem a buscar la càmera i la preparem?
Sí, va.
- M'has de donar el guió, eh. - Ja l'estic acabant.
Dona-me'l demà, encara que no estigui acabat.
Per què tens tanta pressa?
Perquè sí, perquè tinc moltes ganes de llegir-lo.
Si em dones més dies, estarà més bé.
Hi ha algú! Corre, corre, corre, corre! Corre!
No pot ser.
David, tranquil. David, David.
David, de debò, si ens enxampen no passa res.
David. David, sisplau, de debò.
- Te l'he tornat. - Imbècil!
T'ho has cregut, quina cara que has posat.
Ara només hem d'esperar fins demà.
- Va, Luis, deixa'm portar la càmera. - Que no.
Segur que pesa molt.
Que no, que estic supercòmode. De veritat, no cal.
Molt bé, com vulguis.
Has portat la pistola?
No. Les armes no són bones, Almudena.
Potser.
Mira. Són allà.
- Ves-te'n amb la càmera. - Que no, Luis.
- Que sí. - No et deixaré sol.
- A tu no et passarà res. Corre! - Luis, que no!
- Em quedo amb tu. - Almudena, fes-me cas.
- Salva la càmera. - Ho faig per ella.
Robocop!
- Mira qui ens hem trobat. - A on va, aquella?
- Deixa-la. - Bona tarda.
- Tenia moltes ganes de veure't. - Què voleu?
Res, convidar-te a un refresc.
- Pringat! - Ei, ¿a on vas,
flipat? Al cubell de les escombraries.
- Fill de puta, deixa'm! - Au, deixa'l.
- Deixa'm, imbècil! - Deixa'l!
Imbècil!
Li encantarà.
- En aquest. - Fill de puta!
Ja veuràs, ja!
Deixeu-lo, sisplau!
Almudena, no siguis pesada.
A ella no li feu res, eh? Que us destrosso, us mato!
Com ens vols matar, tu?
- Idiota! - Pringat!
Molt bé!
- Té, pringat. - Què tal?
- Cabró! - Va, tira-l'hi ara.
Va.
Ei, pringat!
Que ets un pringat!
Va!
- Bona nit. - Cabró!
- Adeu. - Un petonet.
Imbècil.
Adeu, Almudena.
Fins demà.
- Estàs bé? - Doncs esclar.
- T'ajudo? - No fa falta.
I la càmera?
Allà darrere, amagada.
Visca! Hem guanyat!
- Què? - Que hem guanyat.
Són uns imbècils. Imbècils!
No han vist la càmera.
Han perdut i no se n'han adonat. Quins imbècils.
T'han embrutat la roba.
La roba me la renta la meva tia a mà o a màquina.
I com que hem dutxo cada nit, això ni m'afecta.
I tu? Estàs bé?
Sí.
Doncs això és l'únic que m'importa, a mi.
Una,
dues i tres.
No!
Va, una altra vegada.
Una, dues i tres.
Merda! És que és impossible que sonin les dues alhora.
A veure, hi ha una manera.
Quina?
Jo no tinc ningú sobre qui escriure.
Ningú que s'enfadi i ningú amb qui discutir.
Va.
No tinc ningú amb qui
intentar sobreviure,
no tinc amb qui ballar
descalços per Madrid.
Si jo no et tinc a tu,
si no ets a prop meu,
si no em fas petons ni m'abraces,
què se'n farà, de mi, sense tu.
Si jo no et tinc a tu.
Ho veus? Hi havia una manera.
HOMENATGE A LAYLA MORALES
És que la celleta encara em surt una mica malament.
No, et surt genial.
- Quan has après a tocar? - N'estic aprenent.
Amb un curs CCC que hi ha a casa meva.
És que el meu pare era de la tuna. Els meus pares fan coseta.
- Fan coseta? - Sí.
Hi ha gent que és guai i hi ha gent que fa coseta.
Què passa?
T'agrada el Tormo, oi?
No.
- L'altre dia te'n vas anar amb ell. - No, no me'n vaig anar amb ell.
Jo me n'havia d'anar a casa
i el pesat va entestar-se a acompanyar-me al meu carrer.
Però no m'agrada gens.
Tu ets guai.
I el Tormo fa coseta.
Com es poden imaginar perfectament,
rebre aquest premi per a mi és un orgull
immens, i és que cada pas
que he fet en la meva carrera, l'he fet acompanyada
dels records d'aquests carrers
i de les persones amb qui els vaig recórrer.
Perquè després de cada petit èxit meu,
i també de cada fracàs,
em preguntava
si els importaria
o, simplement, si es recordarien de mi.
I aquests dies, haver comprovat que
és així
ha estat un regal que mai oblidaré.
Vaig viure a Valladolid
fins als 12. Aquí ho vaig fer tot
per primera vegada. A veure,
gairebé tot.
Que normalment no és la millor vegada, però
sí la més important.
Fins i tot enamorar-me
quan encara no sabia què era l'amor.
Ens adormim ja, no?
Sí.
Cada vegada que he tingut la sort de guanyar un premi,
l'hi dono a la meva mare.
No el vull tenir a casa, no vull pensar que ja he arribat a un lloc.
Però d'aquest premi no me'n separaré mai més.
Perquè em recorda on és el meu veritable lloc.
I el vull dedicar al noi amb qui, quan era petita,
cantava cançons d'Hombres G
mentre somiava amb ser directora de cine.
Moltíssimes gràcies.
Bravo!
Aquí els tenim.
Saps quina por que he passat?
Que no n'hi ha per tant.
Que no n'hi ha per tant? Et coles a l'escola,
dorms amb un noi i em dius que no n'hi ha per tant?
Doncs no.
Què hi fèieu, aquí, a aquestes hores?
Volíem agafar la càmera de vídeo en préstec.
I on és, la càmera de vídeo?
Que on és la càmera de vídeo.
Va, David, sisplau. On és?
La té el Luis.
- Per a què la volíeu? - Per fer un curt.
Però quan volíeu fer el curt?
Si marxem a viure a Mèxic d'aquí dos dies.
- Figura, tinc informació. - Dona-l'hi.
- Digue'm. - L'Almudena m'ha dit
que la Layla està fatal amb el xicot,
que està a punt de deixar-lo.
David, és el moment.
Digue-l'hi el que sents.
Que no, Fernando, que no. A més a més, se'n va demà.
Em pensava que no la diria mai, aquesta frase.
Però el Fernando té raó.
- En què? - Que jo anava errat.
Que li agrades.
No sé per quin estrany fenomen de la natura
una dona com ella se sent atreta per tu.
Però és que és així.
Que t'ha dedicat el premi. I el discurs?
I el discurs què?
Què és el pitjor que podria passar?
Que et digui que no?
Això seria molt millor que posar-te a pensar,
d'aquí uns mesos: "I si l'hi hagués dit?
I si m'hagués atrevit?".
Els "i si" són una puta merda.
Ens ofeguen, són com una úlcera. I tu de petit
no et quedaves amb cap "i si" dins.
A la merda, teniu raó.
Li falta taronja.
Gràcies per venir. Ha estat un plaer.
- El plaer és meu. - Gràcies, sí.
Gràcies per venir.
- Sí. - Ha estat un plaer.
El plaer és meu.
Ja ens veurem.
David.
Ell és el Pablo, el meu representant. David.
- Molt de gust. - Hola, molt de gust. Encantat.
- Estàs bé? - Sí, et volia comentar
- un tema, si tens un momentet. - Sí, esclar.
Pablo, ens dones un segon, sisplau?
Sí, però tenim
un sopar amb l'alcalde.
- Sí. - Cinc minutets, Pablo. Un moment.
- Te'n serveixo una altra? - No, gràcies.
Perdó.
Layla, per què has volgut que ens tornem a veure?
- Pum! - És una pregunta seriosa. Per què?
Mira,
sempre m'he preguntat què se n'havia fet, de tu.
I com estaves.
I no ho sé...
Sé que és absurd,
però després d'allò del Ryan, em vaig adonar que
totes les meves relacions havien sigut una merda,
excepte la que vaig tenir amb tu.
Cony.
- Teníem tretze anys. - Sí, aviam,
però ens vam escriure durant set anys més, no?
A veure, ja ho sé, és absurd. Ja ho sé.
Absurd no ho sé.
Però jo estic una mica confós,
perquè, no ho sé, vens aquí, em capgires la vida...
No t'he capgirat la vida.
Sí que me l'has capgirat, creu-me.
No ho sé, de sobte dius que tornaràs a Espanya.
Després dius com si res que sí que te'n vas.
M'encantaria quedar-me, David. Ja t'ho vaig dir. Però va sortir l'oferta
- i no puc dir que no. - Ja.
Continues sense contestar-me.
Per què m'has volgut tornar a veure?
Perquè...
No ho sé, volia veure si eres el mateix.
I sí. Sí, continues sent igual de meravellós.
A més a més, amb tu tot és fàcil.
En la meva vida ara no hi ha res fàcil, collons.
I esclar que vaig llegir la teva novel·la.
Com volies que no la llegís?
Parla de nosaltres, és la nostra història.
Em va commoure, em va encantar.
Per què no m'ho vas dir?
Perquè no t'entenc. ¿Escrius una novel·la preciosa
sobre nosaltres i no me l'envies? Què vols que pensi?
Ja et vaig dir per què.
Et diré una cosa que potser et semblarà molt absurda, d'acord?
Però te l'he de dir.
Digues.
A veure...
- Molt bé. - Layla, de debò.
- Dona'm un segon. - És que hem de marxar.
Sisplau, ja no tenim temps. Digues, David.
Digues.
Et volia dir que jo...
Però si és que te'n vas demà, si és que és igual.
Res, moltes gràcies,
ha sigut una setmana meravellosa, de veritat.
I ets molt meravellosa.
Gràcies. Pablo, ja pots.
- Perdó, eh. Em sap greu. - No, sisplau.
- Molt de gust, Daniel. - David.
- Això. - Ens veurem abans que me'n vagi?
Sí.
I què?
I si anem a fer una copa?
Sí.
Va, anem.
Ens hem espantat molt, rei.
Sí, David. No pots fer aquestes coses.
Em sap greu.
Què passa?
Ha passat una cosa molt trista.
Estic molt cabrejat amb la meva mare.
Per què?
Perquè jo volia que el vestissin de policia.
Com un heroi.
Però no m'ha fet cas.
I tampoc em volia deixar entrar a veure'l.
Però l'he engegat a la merda.
Em quedaré aquí tant de temps com vulgui.
Perquè és el meu pare i perquè em dona la gana.
Potser ni tan sols deixo que l'enterrin.
Doncs jo em quedo aquí amb tu.
Ah, esclar, per això volia fer el robatori amb tantes presses.
Que llesta que és.
Em sap greu
haver-ho explicat als teus pares.
Però és que em van escridassar força
i després, quan van trucar a la mare de la Layla,
- ella també va cridar. - No et preocupis, Paco.
I moltes gràcies per tot el que has fet.
No. Entre els pitus
no ens donem les gràcies
i tampoc ens demanem perdó.
L'Almudena m'agrada molt.
Doncs si t'agrada, digue-l'hi.
Però Fer,
val més que no es faci el xuleta.
A les noies els agraden els nois normals.
Potser sí.
És que...
Si us dic una cosa, prometeu-me que no us enfadareu.
- Esclar. - Per descomptat.
Jo en realitat no sé tantes coses de la vida com us vaig dir.
Només he fet un petó a una noia.
Crec que va ser al poble.
I mai he tingut nòvia.
A més a més, no m'agrada fumar.
Ni tan sols m'empasso el fum.
I per què no ens ho vas dir?
Perquè tampoc tinc gaires amics.
I tenia por que si us deia la veritat,
passéssiu de mi. Em sap greu.
Fernando, dues coses.
Una: tu, de la vida, en saps més que ningú.
Seràs un pitu per sempre més.
Okey, Makey?
- T'acompanyo en el sentiment. - Jo també.
Gràcies.
La mare de la Layla
no l'ha deixat venir. Està supercastigadíssima.
Ei, nois!
Em sap molt de greu, Luis.
Mare.
He d'anar a acomiadar-me de la Layla.
Si va a l'escola, te n'acomiades allà.
- I si no hi va? - Si no hi va,
em sap greu, però tu avui has d'anar a classe.
I t'hi acompanyaré jo, que heu de tornar la càmera.
Va, afanya't.
Luis!
Ei, de què vas, Bitter Kas?
Com estàs?
Doncs vaig fent. Però m'aguanto.
Perquè he d'animar la meva mare.
- No vas a classe, oi? - Negatiu.
- Necessites que hi vagi? - Necessito una altra cosa.
Però és igual.
David, jo per tu faig el que calgui. Queda clar?
Dispara.
No crec que la Layla vagi a l'escola
i li he de donar el guió.
A veure si ho heu entès. Recordeu:
"do" o "does" més subjecte, més infinitiu,
més complements. Sí? Per exemple,
does your sister phone your mother every day?
Doncs apa, cadascú tres frases
al quadern. Som-hi.
Va, no sigueu mandrosos.
Que si enteneu aquesta fórmula
i la sabeu bé, teniu mig anglès
après, ja. Sí? Doncs apa. Som-hi.
Sí?
Luis.
- Però per què has vingut? - Estic bé.
Segur?
La seva feina és ensenyar i ve cada dia.
La meva és aprendre i per això vinc cada dia.
Bravo.
La seva mare no l'ha deixat baixar.
Em sap greu.
Què passa, Luis?
Cagada pastoret.
Collons, quin fàstic. M'ha enganxat un puto xiclet.
Merda!
Els del final, silenci!
És possible que no n'hagis encertat ni una?
- Va. - De cinc frases, ni una.
Tu m'has escoltat? Res?
Totes malament? Totes?
Ves-te'n.
Així no anem bé.
Heu d'escoltar. Perquè si no escolteu, és impossible.
Sr. Agustín.
Ai, tinc angoixa!
- Què? - Que tinc angoixa?
Angoixa?
Què et passa?
Vomitaràs, però?
David!
Ei, David!
Hola. David?
- Sí. - Tinc això per a tu.
Layla!
Va!
Layla! Layla!
Layla!
M'HO PASSARÉ BÉ
ESCRIT PER LAYLA MORALES
BASAT EN LA NOVEL·LA DE DAVID SALDAÑA
Des de quan sabies que te n'anaves?
La mare m'ho va dir la nit després de la festa.
No t'ho vaig dir perquè no volia que els últims dies fossin tristos.
I per què volies el guió, si no havíem
- de fer el curt? - Per tenir-lo de record.
M'HO PASSARÉ BÉ
- El títol m'encanta. - Els protagonistes
- som tu i jo. - De veritat?
Jo també tinc una cosa per a tu.
Escolta-la.
Sempre que obris els teus llibres vells...
Ets tu.
Sí.
La celleta encara em surt una mica malament.
Que no recordes quina és.
Somriuràs i al cap de mitja hora,
t'adonaràs que has pensat tant
que no recordes
ni quin dia és.
Saltaràs al carrer
buscant records.
Els fanals es mouen,
el vent bufa fort.
No vaig tenir temps de gravar-la sencera.
Ho sento.
Sempre que obris aquests ulls tan grossos i vegis el meu somriure
amarat de cervesa
i els meus amics al meu costat
ocupant el teu lloc.
Em recordaràs dret a la barra
somrient i sabent que tu ets
darrere meu
pensant el mateix que jo.
És veritat, no ens hem d'enganyar,
som dos imants que mai s'uniran.
Passaran els anys
i continuarem mirant-nos.
Layla.
Sisplau.
Hem de marxar.
D'acord.
T'escriuré cada setmana.
Jo també.
Layla, el guió!
Queda-te'l tu. Ja me'l donaràs.
Té.
M'HO PASSARÉ BÉ
El teu guió.
T'he enviat el meu.
Està basat en la meva novel·la.
No te'n vagis.
No puc. Me n'he d'anar.
Però tornaré.
T'ho prometo.
Adeu, Andreu.
Som dos imants,
ho has dit tu, i ni la música ni el temps
ens poden separar.
I continuaré cantant per a tu
i continuaràs sentint les meves cançons
en el mateix bar.
I jo seré a la barra i tu seràs
darrere meu, i quan arribi
a casa,
m'esperarà
la meva guitarra.
Queda-te'l tu.
Ja me'l donaràs.
FI
Avui m'he llevat fent un salt mortal.
He llançat un parell d'ous a la paella.
Fent tombarelles he arribat al lavabo.
M'he dutxat i he malgastat sabó.
Perquè avui tinc el pressentiment
que m'ho passaré bé.
Sé que tinc uns quants enemics.
Però aquesta nit no podran comptar amb mi.
Perquè em convertiré en home llop.
M'he jurat a mi mateix que no dormiré sol.
Perquè avui,
d'avui no passa,
m'ho passaré bé.
Agafaré un pet dels que fan afició.
M'arrossegaré fins a casa amb el somriure posat.
Demà, si puc, faré la migdiada.
Però aquesta nit, no. Aquesta nit no!
Aquesta nit
tinc el pressentiment que m'ho passaré bé.
Aviam què trobem
en aquesta agenda de telèfons.
Mai se sap.
Marta, María del Mar,
Ana. Hi haurà l'Elena?
No ho sé.
Però m'ho passaré bé.
Ei, Paquito, l'altre dia al final no vas explicar el teu secret.
És veritat. Explica, explica.
Quan fèiem tercer de BUP, em vaig enrotllar amb el Tormo.
- Amb el Tormo? - Amb el Tormo, amb el Tormo.
- Ets la bomba. - No!
No!
- Maroto! - Sí.
Què feu, per aquí?
Venim cada setmana.
- Ah, sí? - Esclar.
- I per què no em truqueu? - A tu?
- Sí. - Tu què creus? Pensa.
Va, veniu a cantar amb mi.
He demanat un tema de Modestia.
- Que toquis el dos, Maroto. - Per què?
Perquè he vingut amb amics.
Si no, prenia alguna cosa amb vosaltres.
M'ho passaré bé.
M'ho passaré molt bé.
Molt bé.
M'ho passaré bé. Molt bé.
Molt bé.
M'ho passaré... M'ho passaré bé.
Molt bé.
M'ho passaré bé.
Molt bé.
Molt bé!