NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
МОЯ РІЗНОБАРВНА РОДИНА
АВТОРИ: ФЕРРАРІ Й ВЕНОСА КЛАС 3-С, МІЖНАРОДНА ШКОЛА МАРКОНІ
Це я, Леоне.
А це мій батько, Сімоне.
Сімоне мав стати антропологом, але кинув наукову кар’єру
заради ресторану в центрі міста, де смачно годують.
Він веселий, підтягнутий, упевнений,
він навчив мене багатьох речей.
Запхну його тобі в горлянку.
А це Паоло, мій другий батько.
Паоло - дуже амбіційний архітектор,
але поки він теж кинув це заняття
заради власного магазину меблів.
Але він заохочує мене йти за мріями щодня.
Але відмотаймо назад у минуле, коли мене ще не було.
Паоло й Сімоне були коханцями і зустрічалися п’ять років до того,
як вирішили створити сім’ю.
Знову?
Проте, на жаль, в Італії такі сім’ї не мали права всиновлювати дітей.
Але зустріч із нею змінила все.
Це Тіллі.
Сімоне зустрів її в Університеті Каліфорнії.
Коли вони з Паоло розповіли їй про своє палке бажання,
вона одразу запропонувала допомогу.
І завдяки Тіллі
народився я
на радість усім.
-Леоне, посміхайся! -Посміхнися!
Моє дитинство було таким, як у багатьох інших дітей,
і я не надто звертав увагу на особливості своєї родини.
Але я ріс, і суспільство розділилося, люди вийшли на вулиці.
Деякі захищали традиційні родинні цінності,
а інші хотіли рівних прав для різнобарвних родин, як от наша.
Мені виповнилось 11 років, коли вони нарешті змогли укласти шлюб.
Тоді вони офіційно стали подружжям із погляду закону.
Цією обручкою я беру тебе за чоловіка.
Я проголошую вас чоловіком і чоловіком.
Многая літа молодятам!
Шлюби, звичайно, стали великим досягненням,
але двох людей однієї статі так і не вносили у свідоцтво про народження.
Або довірена особа, або один із батьків має прийти за карткою.
Але я - один із батьків! Я не знаю, як іще…
Тому у свідоцтві був лише один батько.
Я казав про довірену особу, тату.
У свідоцтво записали лише Паоло.
Але за кілька місяців ми отримали гарні новини.
Ось і вони!
Розказуй, чому в нас сьогодні такий важливий день.
От же ж, Лео. Дай нам хоч одягнутися.
Ну ж бо, тату. Розкажи щось.
Як би абсурдно це не звучало, враховуючи, що я твій батько вже 15 років,
відсьогодні моє ім’я нарешті з’явиться у твоєму свідоцтві.
Сьогодні мер Ф’юмічіно, наважившись,
затвердив американське свідоцтво,
у якому вказані й Паоло, і Сімоне.
ЗАТВЕРДЖЕНО
То ж усе чудово, ні?
Узагалі-то, ні.
Бо батьки попередили мене, що свідоцтво можуть анулювати.
Що думаєш? Годиться, правда?
Так, годиться. Просто…
По-моєму, воно трохи зашвидке.
Ні? Глянь на відео Міранте й Фаббрі.
Назнімали годину.
Ага, ото ще нудня. Про соціальну структуру мурах.
У нас про родину,
соціальні виклики,
реальне життя.
Так, я знаю. Але, здається,
чогось бракує.
Бракує сюжетного повороту.
Наприклад?
Хто твій справжній тато.
Наша пісня гарна й нова. Вони обоє.
Ти не знаєш, хто біологічний батько?
Ти, певно, сто разів припускав.
Хто вона?
Хто, дівуля з Франції?
Ставай у чергу.
Вона новенька, захоче тусити з популярними.
Ми її не зацікавимо.
-Що я тобі казав? -Чого ти ржеш?
Так, послухайте.
Нагадую, що ваші відео покажуть у кінці року
перед усією школою
і вашими рідними.
Леоне,
як там твоє відео про права ЛГБТ-спільноти в Європі?
Усе добре.
Добре. Ми розкриваємо тему через призму досвіду моєї родини.
І я просто хвилююся, що воно вийде занадто особистим.
Твоє покоління
публікує кожен момент життя в соцмережах.
Гадаю, ви гарно знаєте, наскільки приватне стає публічним.
Почати з особистого досвіду -
хороший вибір для обговорення будь-якої теми.
Імміграція,
екологія,
громадянські права, солідарність.
Це все дуже цікаві теми.
Гарний прояв обізнаності.
Бажаю плідно попрацювати.
Вкладайте в роботу свою душу.
Гаразд?
До побачення.
Молодець, Елі. Отак, лишайся внизу.
Я знаю, що ви недавно відкрили мастурбацію,
та не перестарайтеся!
Приніс тобі траву.
Молодець, Леоне. Уперед. Добре.
Давай, Мікело.
Та ну.
-Матінко моя. -Якого біса ти ржеш?
Єдина надія на дівчат.
Ти явно не дрочиш.
Дрочу, так. Я хоч не викурюю косячище перед уроками.
Треба ж перевіряти якість товару.
Ну звісно!
Ну ж бо! Ви можете, народ!
Що ти робиш?
Бачив, як новенький дереться?
Молодець.
От він і буде з французькою кралею.
Енергійніше, уперед!
Симпотний, високий качок з першою кралею школи,
і йому точно ставлять гарні оцінки просто так.
Вечірка в мене сьогодні.
Гаразд.
-І? -Я вас запрошую, лузере.
О десятій годині.
Буде купа народу.
Нам треба трава.
Без питань, скільки хочеш.
Окей.
Я не піду на цю вечірку.
-Та ну, Леоне! -Ні!
-Заради мене. Ну, будь ласка? -Я не йду.
Ну ж бо! Чорт. Тобі складно? Чого ти не хочеш іти?
Трохи покуримо, вип’ємо.
Отак!
Добре, раз ти так благаєш.
-Ти такий хороший друг. -Закінчуй!
-Дякую. -Якопо!
Я забув про тебе!
Вибачте, вчителю, живіт болить, я побіжу в туалет!
Леоне!
Леоне, за стіл!
Іду!
Слухай, Леоне,
отой ваш із Якопо проєкт для школи,
невже так необхідно розкривати деталі нашого особистого життя?
Ти не пишаєшся?
Ми виховали активіста.
Так, або опортуніста,
який експлуатує історію поневірянь своїх батьків, щоб отримати гарну оцінку.
Хай там як, я роблю це з гарними намірами.
Так, добре.
Але до твого відома,
я забороняю використовувати фото, на яких я не виглядаю молодим і гарячим.
Тоді твоїх фото не буде у відео. Та й по всьому!
Я, може, врятую кілька фоток, відфотошоплю їх.
Ах ти ж зараза така!
Хлопці, це Тіллі!
-Привіт, Тіллі! -Привіт, як воно?
-Як справи? -Як поживає моя люба італійська родина?
-Отримали мою посилку? -Так!
Твій подарунок просто чудовий!
Ух ти!
Дуже красиво. Спасибі тобі.
-А де ж ваш малюк, га? -Я вже не малюк. Привіт, Деде.
Чао, Леоне.
-Як твої справи? -Добре. А твої?
-Подарунок сподобався? -Звичайно.
Я ловитиму чудові сни з його допомогою. Дякую.
Ми скучили за тобою, Тіллі. Скучаємо!
Самі винні. Наша черга летіти в гості.
Привіт, Лерою. Як воно?
Привіт, хлопці.
Щасливої річниці!
Як там «кінг роад класік»?
Чуваче, я обожнюю свого «кінга».
Майже так сильно, як свою королеву.
Нам час іти, ми в магазині, і тут стає людно.
Але пильнуйте, бо це не останній подарунок на річницю.
Двадцять років разом, так?
-Точно. -Чао!
Двадцять років.
Як тут круто!
Дякую.
Та годі, Леоне. Ми ж щойно прийшли. Розважмося сьогодні.
Що вони там роблять?
-Хлопці! -Даріо!
Даріо! Може, перестанеш поводитися як придурок?
Холера!
Вони сказилися?
Піду покурю. Побачимося.
Це тільки для тебе?
Га?
Ти такий довбень.
Закінчуй уже.
Він любить гамселити людей. Це його хобі.
Заткнися!
Анно.
Даріо.
Поглянь на це відео.
Заціни.
Що п’єш?
Складеш мені компанію?
Я? Ага.
Ненавиджу вечірки.
На них завжди повно придурків.
Тому Даріо так любить на них ходити. Бо є з ким побитися.
Так, твій хлопець - той ще забія… рішучий.
Мій хлопець? Хто, Даріо?
То не мій хлопець.
Правда?
Бо здавалося, що ви ніби…
-То він… -Мій брат-близнюк.
Твій брат-близнюк.
Як по мені, твій брат гарно вписався в компанію.
Компанію тих мудаків?
Ні.
Він хоче вдавати із себе альфа-мачо,
але він зовсім не такий.
Ми геть не схожі.
Я обожнюю Італію, а він тужить за зачуханим Ліллем.
-Ви жили в Ліллі? -Так.
Круто, Лілль. Гарне місто.
Ні, Лілль - дно.
Постійно холод, дощі.
Так, у Римі тепліше.
Так, тепліше, але взимку…
Набагато тепліше.
-Точно. -І він величезний.
Поживши в Ліллі, знаєш усіх в лице.
Так, але тут, знаєш, теж не Нью-Йорк.
Ні, але тут можна зустріти купу різних людей, і…
Я от ніколи не зустрічала людину, у якої два тати.
Я бачила, що ти знімаєш відео для школи.
Класна пісня. Потанцюймо?
-Ходімо. -Ні, я на тебе подивлюся.
ЛЕОНЕ: ТАТУ СІМОНЕ, ПРИЇДЬ І ЗАБЕРИ НАС ЯКНАЙПІЗНІШЕ
Іноді я заздрю.
Але матері, які знають, що їм немає діла до проблем дітей…
ЛЕОНЕ: ХОЧА Б ЗА ДВІ ГОДИНИ. ГАРАЗД?
Вам сподобалося вино?
Я запропонував вам його, бо особисто я в захваті від поєднання
міцного каберне совіньйон
і гарного середземноморського обрамлення вина з Болгері, яке…
Можна нам карту десертів?
-Звісно. -Дякую.
Мікело, десертну карту на той столик,
і передай телефон,
бо я задівав свій. Мушу подзвонити сину.
Звісно, я принесу.
Старієш чи що?
-Я не вмію танцювати. -Та ну, розслабся.
Рікардо.
ОСТАННІ ВИКЛИКИ РІКАРДО
Рікардо…
Рікардо. Не зна.
Я тобі годину не можу додзвонитися. Ти де?
Можеш приїхати, як закінчиш?
Ні слова! Не відповідає? Що коїться?
Ти в ресторані чи зі своїм благовірним?
О боже.
Слухай, коханий. Я починаю хвилюватися.
Якщо ти мстишся за минулу ніч, тобі буде непереливки.
О боже.
Ні, це неправда. Але однаково передзвони.
«Коханий»?
РІКАРДО ВХІДНИЙ ВИКЛИК
Ні, не партач!
Ні!
РІКАРДО СІМОНЕ, ВІЗЬМИ СЛУХАВКУ!
СІМОНЕ: НЕ МОЖУ ГОВОРИТИ, Я ВДОМА!
Не можу говорити…
УДОМА? МИ НЕ ЗУСТРІНЕМОСЯ?
Ні!
Сьогодні не можу.
І ДАЙ МЕНІ ТРОХИ ПРОСТОРУ. МЕНІ ПОТРІБЕН ЧАС!
ЦЕ ЩО ЗНАЧИТЬ?
«Що, може, ми помилилися».
ТИ ЗДУРІВ?
ДО ТЕБЕ ДІЙШЛО ПІСЛЯ ДВОХ РОКІВ?
ПРОШУ, СОНЕЧКО. РОЗКАЖИ, ЩО СТАЛОСЯ!
Два роки?
Два роки!
Якого тобі треба?
Знаєш, у Лавінії прикольні друзі. Я такого не чекав.
Звісно, вони знають, що круті.
Є такий собі Джонатан.
Джонатан вважає себе трепером, але я чув його пісню.
Я жив у гетто, я тебе трахну Я снайпер, я тебе порішу
Звичайне лайно.
Але всім сподобалося, тож це крутяк.
Що ти хочеш?
Ти мій найкращий друг.
Я завжди все тобі розказую. Ти мій найкращий друг повік.
Так, а ти - мій.
Годі вже. Досить!
Тато буде за 30 хвилин. Очі червоні, ти весь мокрий.
Я махнувся з хлопцями.
-Глянь. -Що це за лажа?
На мій науковий погляд,
це суміш, у якій порівну екстазі й спіду.
-Віддай назад. -Ні! Спробуй, Лео!
Лео, офіґезна штука!
Я літаю!
-Візьми. -Ні, не хочу.
-Поклади в кишеню. -Тато скоро буде. Доганяєш?
-Тоді часу обмаль! -Що?
Треба вже зараз, Лео!
Що?
Купатися, Лео!
Ні!
Вилазь, Яко!
Давай.
Паоло.
Ти чого тут?
Сімоне мені зраджує.
Як мені тепер бути?
Вибач.
Він мене кине. Я впевнений. Він мене кине.
Послухай мене.
Ти знаєш, як я тебе люблю.
І я б зробила для тебе будь-що.
Але, Паоло, на місці Сімоне
я б кинула тебе сто років тому!
-Що, у біса, ти верзеш? -Так!
Відколи народився Леоне, тебе не хвилює
нічого, крім дитячого харчування, підгузків, педіатрів, вакцинації,
потім домашки, тренувань, школи.
-Але… -Уроків англійської. Китайської!
А як же ваші стосунки?
Куди зник Амур?
Амур, після 20 років шлюбу? Куди зник Амур? Не знаю!
Полетів. У нього канікули.
Я думав, наші стосунки тримаються на іншому.
-Думав, на коханні. -То поговорімо про кохання.
Як давно ти дивився Сімоне в очі?
Питав його, як він почувається, про що думає, чого боїться.
У нас не вистачає часу.
То знайди час, Паоло!
Я знаю, про що я говорю.
Карло?
Карло.
Але Карло - Карло? Наш Карло?
Карло, Карло, так.
Двадцять шість років.
Інструкторка з йоги.
Цицьки - як два зелені яблучка на гілці.
Гнучка, як гумова лялька, дупа - горіх.
-Але Карло, Карло? -Так, Карло.
Хотіла зробити сюрприз і забрати його з йоги,
і застукала їх у машині.
Вона стала в асану під назвою «Відсмокчи у водія».
Лярвисько!
Як я мала вчинити, по-твоєму?
Як?
Рознести його вщент.
Роздерти його.
А от і ні.
Ні.
Я пробачила йому.
Я зрозуміла, що в тому була й моя вина.
І знаєш, що я зробила?
Запропонувала трійничок.
-Що? -Секс утрьох.
Ні, я знаю, що таке трійничок.
Але ти реально…
Ні, не парся. Шльондра дала заднього.
Але до чого я веду?
До того, що я не здалася. Я боролася, щоб повернути його.
І повернула.
Мамо, а хто така «шльондра»?
Де ти почула це слово, сонечко?
Ти сказала.
Іди вже спати.
Завтра до школи.
Добраніч, дядю.
Добраніч, котику.
У неї не вуха, а локатори.
Пао.
Ти часом не бачив мого телефона?
Ні.
Угадай, що це.
-Що це? -Ти вгадай.
Ні?
Сказали виміряти густину рідини.
Будь-якої рідини.
Тут високий вміст дельта-9-тетрагідроканабінолу.
Привіт, народ.
Що поробляєте?
Нічого.
Це трав’яний відвар.
-З тієї самої трави? -Саме так.
Ви куштували?
Ні, ще ні.
Може, сьогодні спробуємо?
-Так? -Ні, сьогодні не можу.
У батьків двадцята річниця.
Ой, як мило. Що ти їм приготував?
Нічого, тиха вечеря вдома, торт, трохи ігристого.
Шкода.
Ви, до речі, можете прийти.
Це буде не так, як учора, але якщо приведете…
Лео, я дуже люблю твою родину,
але вечеряти з ними? Нізащо.
-Я на секунду. -Правда. Буде нудно зі старими.
А я не проти.
Так?
Після вчорашнього тиха вечеря не завадить.
І моя мама не бурчатиме, бо ми вечерятимемо з твоїми батьками.
-Я можу прийти, навіть якщо Якопо не буде? -Так, звісно.
-Добро. Пришлеш адресу? -Ага.
Леоне.
Я щойно продав завдання з хімії за 60 євро.
Продав прибиральнику.
Чого ти ржеш?
Ти пробував?
Ні.
Вона…
-Вона пробувала? -Вона теж не пробувала.
Потім розкажу.
-Пізніше спробуємо? -Ага.
От стидобисько.
Рідня няньчитиме мене, як малого. От побачиш.
Яка тобі різниця? То ти не міг до неї заговорити,
то ниєш, що вона прийде на хату?
Любчику!
Пан Паоло сказав накрити стіл на шість персон.
Чудово, Маріело.
Батьків Паоло не буде,
Моніка й Карло не беруть дітей,
а Леоне приведе подругу.
-Дякую, Маріело. -Будь ласка.
Ну ж бо, Паоло!
Ти - 52-річний гомосексуал,
тебе покидало життя.
Ти переживеш і цю зраду.
І цей вечір.
Ви що це, до дзеркала говорите, пане?
-А що? -Усе готово.
Пан Сімоне й Леоне закінчують із їжею.
Я пішла.
Щасливої річниці вам!
Так, дякую. На все добре.
Ну ж бо.
-Добрий вечір. -Добрий.
Я Еліза дель Монте. А ти Леоне?
Так, Феррарі.
-Привіт, Анно, Даріо. -Привіт.
Ти такий молодець, що запросив Анну. Я вже буду йти,
але якщо твої батьки тут, я б привітала їх.
Так. Тату…
-Добрий вечір. -Добрий.
-Вітаю. -Паоло.
Еліза. Дуже приємно.
-Привіт. Ти Анна? -Так.
-Дуже приємно. -Це Даріо.
-Привіт. -Даріо.
-Чудовий будинок. -Дякую.
Я хотіла подякувати за запрошення і привітати з важливою датою.
Анна каже, святкуєте 15 років.
-Узагалі-то 20. -Прийміть мої щирі вітання!
Я б привітала і вашу дружину, якщо вона тут.
Вона, певно, зайнята. Нічого страшного, іншим разом познайомимося.
-Вітаю. Ви, мабуть, мама Анни. -Так.
-Приємно познайомитися. Я Сімоне. -Ви шеф?
Ні, я чудово готую.
але я другий тато Леоне.
Так і є.
Так.
По-моєму, хтось забув уточнити,
що річницю сьогодні святкує пара чоловіків.
Мабуть.
А, так, власне. Ні… Так…
Анно, треба було сказати. Я зганьбилася.
Ні, нічого страшного.
Ні, дійсно. Це не проблема. Звісно, нічого страшного.
Я просто не знала, тому… Щасливої річниці!
Дякуємо.
Я саме казала вашому…
-Паоло. -Моєму чоловіку.
-Так. -Його чоловіку.
Саме так.
Я вже, мабуть, піду. Дякую вам. До побачення.
-До побачення! -Бувайте!
Хай щастить.
-Лео. -Я казав їй.
Усі в школі знають.
-Та не проблема. Ходімо. -Що не так?
-Привіт. -Привіт.
-Сімоне. -Анна.
-Умощуйся зручніше. -Дякую.
То, Анно, ти не з Риму?
-Ні, я щойно переїхала. -Вона новенька.
Учиться в нашій школі з цього року.
Анно, вибач, що кажу,
але ти могла б попередити маму, що в нашій родині два тати.
Нащо? Це треба уточняти?
Я хотіла побачити її обличчя.
Моя мама вдає із себе сучасну, неупереджену, прогресивну жінку,
але вона визнає лише традиційну модель сім’ї.
Звісно.
Як обізвати її гомофобкою, вона заперечить, бо має…
Купу друзів-ґеїв!
Точно. Але я з ними не знайома.
Чесно кажучи,
її бісить сама думка про те, що ваша сім’я
може бути щасливішою за її.
-Хто це? -Мабуть, Маріела.
От точно знов забула свою сумочку.
Ні, я піду.
Виймеш торт із холодильник?
Звісно.
Іду.
Ти чого тут, Рікардо? Здурів?
Я з учора тобі дзвоню. Якого біса ти не відповідаєш?
Бо я загубив телефон.
А, загубив.
Якщо є що мені сказати, скажи особисто.
Чи я забагато прошу?
Не знаю, яка муха тебе вкусила, але шуруй звідси!
Пізніше поговоримо. Я маю йти.
Святкувати свою річницю?
-Так, а що? -Молодець. Як мило.
Він знає, що ти жариш мене два роки?
Ти вгамуєшся вже?
-Мій син тут, родичі. -То й що?
Стули пельку.
Сімоне! Хто там?
Це з роботи. Я зараз буду.
Ти заспокоїшся?
Чим ти думав, коли припхався сюди? Забирайся!
Вибач. Май хоч сміливість сказати мені це в обличчя.
Що сказати?
Як згадаю всі твої брехні…
Що ти кинеш його, прийдеш і житимеш зі мною.
І я, довбень, повівся!
Не можу повірити, ти вчинив істерику в мене вдома!
Не хочу бути з людиною, яка таке творить,
бо я не відповів!
Допомогти тобі з тортом?
А це хто?
Він покликав його сюди на святкування
нашої річниці.
Ти що робиш? Хочеш улаштувати скандал перед усіма?
Прошу, пусти мене.
З мене досить терпіння. Відпусти мене.
Заспокойся! Послухай мене!
Я скажу тобі, що робити.
Ми повернемося, сядемо і їстимемо.
Ми якось витримаємо до кінця вечері,
а потім спокійно й виважено
ти кинеш це Сімоне в обличчя. Гаразд?
Помірковано, як ти вмієш.
Добре?
Може, усе не так, як ти думаєш.
-Точно. Саме так. Чого? -Чого?
-Люди ж перебільшують. -Так.
Це правда. Може…
Ні.
Я його приб’ю!
А Леоне взнає все перед своєю подругою?
І Карло, хто вже вважає ваш шлюб фарсом.
Так і є.
Це фарс.
Тепер це фарс.
У Римі є що подивитися.
Так, тату, але Анна хоче оглянути не так сам Рим, як його околиці.
Я думав звозити її у Гваданьйоло.
Як тобі, тату? Гваданьйоло?
-Ага. -Чудово. Прекрасне місце.
-Пам’ятаєш, Карло? -Так, чудове.
-Ви не дочекалися мене, щоб порізати? -Ні.
То можна нам?
Так.
А хто приходив?
Один із постачальників.
Так, вибачте, я знаю, що невчасно,
та я загубив телефон, і він не додзвонився.
Постачальник? Звісно.
Крем теж веганський?
Тепер постачальники приходять додому ввечері.
Я ж кажу, не додзвонився.
Звичайно! Постачальники дістають нас
саме в день нашої річниці!
Годі.
Але їм цього мало,
постачальники цілують власника будинку в саду, так?
-Ти сказився? -Скажи правду!
Що відбувається?
Спитай у свого батька!
Ти поцілував постачальника?
Тату?
-Що це значить? -Нічого.
Мені лише шкода Анну,
яка стала свідком його істерики!
-Тобто… -Нічого страшного.
-Вибач, чому в тебе мій телефон? -Бо ти забув його. Ось чому.
-Ти казав, що не бачив його. -А я бачив.
І бачив усі повідомлення від Рікардо.
-Що за Рікардо? -Постачальник!
Мужик, який уже два роки постачає для Сімоне, я ж правий?
Так, два роки!
Тату.
Леоне, я все спокійно поясню.
Як ти міг?
Поясни, як ти, у біса, міг?
Я довіряв тобі.
Але ж… ні.
Якби довіряв, не нишпорив би в моїх повідомленнях.
Звісно. Тепер я винен, що спіймав тебе!
За якою холерою ти читав мої повідомлення?
-Не міняй тему! -Хлопці, тут діти.
-Зараз не час. -Ні!
Ми поговоримо про це іншим разом. І також поговоримо
про наше розлучення.
Сучий ти син. Куди зібрався?
Я зруйнував наш шлюб.
Оскільки я винен, я йду. Ти радий?
Радий! І хто тепер істерик?
-Хто тепер істерик? -Тату.
Я йду! Бачиш…
Куди ти зібрався? Звісно, тікай!
-Я все зруйнував! -Я…
Хто це?
-Знову постачальник? -Карло.
-Ні, я відкрию. -Ні!
-Леоне. -Тату, дай пройти!
-Не лізь! -Можна пройти?
Ні, я піду. Хай він сюди зайде!
Ви мене не розумієте!
-Щасливої річниці! -З річницею!
Привіт.
Леоне?
То поясни!
Той ще лажовий вечір, га?
Мої батьки завжди тільки волали один на одного.
А потім вони розійшлися, і все налагодилося.
Завтра все одно поїдемо у…
-Гваданьйоло? -Гваданьйоло. Так.
-Ага. -Гаразд.
Анно?
Вали звідси! Іди під три чорти!
Я сам подбаю про Леоне, як завжди!
Тобі пасує цей костюм.
Перше, що впало в око.
Це Прада.
Завжди заздрила твоєму стилю. Вишукано, але без зайвої претензії.
Вибач, Тіллі.
Вибач, Лерою.
Це дійсно чудовий сюрприз, але…
Та ні.
Ми зайшли привітатися.
Уже підемо.
Куди збираєтеся?
Їдемо на Сицилію,
хочемо подивитися містечко, де жили рідні Лероя.
Шістсот кілометрів на мотоциклі, неблизький шлях.
Це не мотоцикл, кохана, це «гарлі».
Звісно не «роад кінг», але згодиться.
Сімоне, ти йдеш?
Так.
Хлопці.
Не знаю, що сталося, та…
Просто хочу, щоб ви знали, як я вас люблю.
Я люблю вас.
Ми тебе теж, Тіллі.
Ти нам як сестра.
У будь-який інший час ми б чудово розважилися разом, але зараз…
Тіллі, мені вже час. Мушу йти.
Молодець!
Забирайся, давай. Вали на хрін!
І можеш не повертатися!
Хто там?
Можна зайти?
Привіт, Деде.
«Деде»?
Ти все мене так звеш?
-Ти надаєш перевагу «матусі»? -Ой ні! «Деде» згодиться.
Ти дуже творчий.
Я завжди так кажу своїм дітям,
коли розповідаю про італійську родину.
Ти це бачила?
Вони раніше не сперечалися?
Сперечалися.
Але через нормальні речі. Так далеко не заходило.
Не засуджуй їх так одразу, Леоне.
Ні, я просто не думав, що з ними таке може статися.
Я теж.
Чудовий сюжетний хід
для мого відео про мою чудову родину.
А тепер що?
Є таке давнє японське мистецтво кінцуґі.
Коли ти розбиваєш цінний об’єкт, щоб не викидати його,
ти натомість склеюєш шматки за допомогою рідкого золота.
Рубці однаково видно, але предмет став ціннішим.
Рубці - це не погано.
Саме вони роблять нас унікальними.
Розумієш?
Здається, так.
ПРОБАЧ, ЯКЩО ЗМОЖЕШ. Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ!
Відвали!
-Привіт. -Вона винна. Я був готовий годину тому.
Я чув, скелі у Гваданьйоло дуже круті!
Мати дозволила поїхати лише за умови, що візьму його з нами.
Звісно.
Поїздка із сином істеричних ґеїв - небезпечно, так?
-Ти їй розказала про вчорашнє? -Ні.
Хай мати розбирається зі своїми проблемами.
А твоя мати? Тіллі?
Вона ж твоя мати, так? Що вона каже?
Ні, вона не моя мати.
Вона мене носила. Вона - Деде.
Я її так кличу. Довга історія.
Учора я спостерігала за вами,
ви здавалися такою милою сім’єю.
Шкода.
Але я намагалася вгадати, хто з двох твій біологічний батько.
Але ти схожий чимось на них обох. Я не змогла визначити.
-Це Сімоне чи Паоло? -Не знаю.
-Тобто? -Ми не знаємо.
Ми маємо зараз про це говорити?
Звісно маємо.
Ти ж знаєш, що таке «коктейль»?
Я народився від такого коктейлю.
Коротше, мої батьки взяли пробірку й змішали свою…
Сперму.
Так, її.
І отак потім
ембріон із суміші й донорської яйцеклітини
помістили в матку Тіллі, і через дев’ять місяців народився я.
Зрозуміла?
Думаю, так.
ДАСИ МЕНІ ЩЕ ОДИН ШАНС?
Красиво, правда?
Воно було того варте.
Неймовірно.
І скелі просто шикарні. Ви двоє теж лізтимете?
-Нагору? -Ага.
Без мене.
А ти, Леоне?
Високувато тут, ні?
Я взяв спорядження й на тебе, я буду поряд, якщо треба.
-Я підготував маршрут. -Я зніматиму сходження.
-Ти не зобов’язаний, ти ж в курсі? -Ні.
Я зможу.
Ти впевнений?
Він крутий, еге ж?
Так, крутий.
-Дуже. -Дуже.
Це легко. Ти зможеш.
Мотузка.
Гаразд, я пішов.
Лізь поволі, Леоне.
Знайди упори для рук та ніг і лізь поволі.
Молодець.
Отам є.
Уперед.
-Приїхали. -Ти як?
Нормально.
-Руку отуди. -Отуди.
-Сюди? -Перед коліном.
Шукай упор.
Отак. Молодець.
Добре.
Легше!
-З тобою все гаразд, Лео? -Так.
Хапайся за скелю знов.
Обережніше, будь ласка!
Давай.
Ну ж бо!
Обережніше!
Ти як?
Нормально? Давай.
Молодець.
Руку.
Молодчина!
Бачиш? Ти зміг. Усе круто.
Ага. Якби не ти, я досі обіймався зі скелею.
Вона ж не викладатиме відео?
Чому ні? Ти гарно виглядатимеш.
Довів, що маєш сміливість.
Чому ні?
Аби ж мені вистачало сміливості на інше.
З тобою круто тусити.
Чесно. Просто…
Рідко зустрінеш таких, як ти.
І я тут задумався, бо…
нарешті…
Ти перший ґей, який мені сподобався. Я не знаю, як бути.
Даріо, я не ґей.
-Як це? -Я не ґей.
Але ж твої батьки типу гомо…
-Мої батьки. -Ні.
-Не можу повірити. -Я не те хотів…
Мені навіть Анна казала. Як це ти не ґей?
Мої батьки - ґеї!
Мої батьки - ґеї.
А я - ні. Твої батьки - гетеро, а ти точно - ні.
Це не інфекційна хвороба, її не підчепиш…
-Ти комусь розкажеш? -Ні.
-Мовчатимеш? -Так.
От і добре.
-Ти як, Леоне? -Твій брат - мудак.
Вибач, він ще не до кінця усвідомив оце все.
Ти знала, так?
Ви це все влаштували, щоб звести мене з ним?
Ні! Я знала, що ти йому подобаєшся, але думала, він тобі теж.
Ось чому тебе так цікавили мої батьки.
Завжди така мила й добра.
-Ти хотіла до мене додому. -Я хотіла йому помогти.
Чуєш, мене все життя називали ґеєм через батьків.
Мені шкода, що я так усіх підвів,
я б став ґеєм,
але так уже вийшло,
що я - не ґей.
До тебе правда не дійшло, чому я тут?
Бо мені сподобалася ти, Анно. Ти.
Думав, ти тут заради мене.
Я помилився.
Вибач.
Привіт, тату.
Привіт, любий. Як поїздка?
Якось.
А ти як?
Усе добре, усе гаразд.
Я помітив, що ти все переставив.
Так, треба було прибратися.
-Голодний? Будеш щось їсти? -Ні.
-Вибач, що ти робиш? -Прибираюся потроху.
І викидаєш татові пляшки?
А, ти про невеличку пафосну колекцію свого батька? Так.
Але ці пляшки важливі для нього.
Важливі лише тому, що він отримав сертифікат сомельє?
А оце?
Мені шкода, тату.
Я піду спати, трохи втомився.
Вибач, усе пішло геть не так.
Я повівся як козел, визнаю.
О, нарешті!
Молодець!
Молодець.
Але…
я не вірю, що ти мене більше не хочеш.
Коротше, навіть вчителеві хімії зайшов відвар.
Він його пробував, бо поставив «відмінно».
Леоне?
Як довго ти мене ігноруватимеш?
Ми ходимо до однієї школи, забув?
Леоне, я - додому.
-Облиш мене! -Що мені зробити?
Упасти на коліна й благати. Я впаду.
-Тобі аби смішки, так? -Не заганяйся.
-Звідки я могла знати… -Що? Що я не ґей?
-Перепрошую, винен. Мав попередити. -Ні, Леоне.
Стій!
Ти не зовсім помилився.
Щодо чого?
Що ти мені сподобався.
Твій тато тут.
Той, що красунчик.
Пізніше поговоримо, добре?
Гаразд.
Агов!
Ти чого прийшов?
Хотів побути зі своїм сином.
Поїсти десь у пристойному місті. Як щодо класної піци?
Татові боляче, а тобі й діла нема.
-Мені теж тяжко. -Але це все через тебе, хіба ні?
У мене був затяжний роман на стороні. Я огидний. Я брехун. Знаю.
Але, по-моєму, не тільки я винен.
Життя не буває чорно-білим.
Ми обоє доклали зусиль.
Іноді життя так повертається,
і так складаються обставини, коли не знаєш…
Ти не знаєш?
Я старався, Лео.
Ми старалися, і не вийшло.
Я вчинив погано, я знаю,
але це наслідок, а не причина.
Розумієш?
Я не знаю. Не знаю.
Слухай, не хочеш мені розказати трохи про Анну?
-Вона… -Ти додому вернешся?
-Ви поїхали гуляти? -Тату.
Ти вернешся додому?
Я не знаю. Поки ні.
Я завжди буду поряд із тобою.
Завжди.
Мене так просто не позбудешся!
Отже, де замовлятимемо піцу?
Іншим разом, тату.
ДОМЕНІКО: ХЛОПЦІ, Є ВАЖЛИВІ НОВИНИ. ЧЕКАЮ ВАС ЗАВТРА
Тільки цього й не вистачало.
Хлопці, мені шкода вам це повідомляти,
але касаційний суд виступив проти двох батьків-чоловіків.
Що?
То тепер з погляду закону один із нас - не батько?
І що тепер?
Тепер вас можуть попросити повернутися до попередніх умов.
Чекай, ти про те свідоцтво,
у якому лише я був указаний, як батько Леоне?
-Нащо? -Усе буде не так.
Оскільки ви ніколи не хотіли знати, хто справжній батько Леоне,
вас можуть попросити про аналізи.
На жаль, це може бути зокрема й аналіз ДНК.
Тобто нас усіх можуть змусити робити тести на батьківство?
Можливо. Якщо чесно, то дуже вірогідно.
Ні. Це якийсь нацизм справжній! Усе має лишитися, як було до того.
-Це не ваше діло! -Закон каже інше.
-Так каже закон. -Закон каже інше.
«Попередні умови».
Згідно з італійським законодавством право істини превалює над правом дитини.
-Що це ще за право таке? -Я поясню.
У нашій державі підтвердження батьківства
робиться виключно через генетичний зв’язок із дитиною.
-Виключно? -Виключно так.
Так. Звісно.
Не знаю, Доменіко,
отак змушувати нас…
Я про те, що ці аналізи ДНК можуть дуже травмувати нас усіх.
Особливо Леоне. Тобто…
ЛЕОНЕ: Я НА МІСЦІ. А ТИ ДЕ?
Позаду тебе.
Не відкривай очі.
Чому?
Ти мені щось подаруєш?
Так.
Тримай.
Сподобалося?
Чому я?
Бо ти завжди дуже класний.
Так?
-Коли це? -Завжди.
Навіть коли висів на тій скелі.
-О боже, прошу тебе, видали те відео. -Не можу.
Тут воно залишиться навіки.
-Упевнена? -Так.
Бо потім ти не…
Господи, ти впевнений?
Я не готовий до скандалу.
Не хвилюйся. Паоло на виставці, а Леоне в парку.
Ми швиденько.
Що він наробив?
Він усе переставив.
У мене мало речей. Я швидко.
Ти тільки книги береш?
Так. Усе інше - його.
Магазин, будинок, ресторан -
усе належить Паоло.
Після всіх цих років разом я лишаюся ні з чим.
Єдина цінність - моя колекція вина.
Узагалі-то, пляшки на стійці. Піди по них, заберемо в ресторан.
Гаразд, уже йду.
Оце моє.
Я дав йому цю десять років тому!
-Навіть не відкрив! -Не бачу пляшок.
Чекай, іду.
Я ж кажу, вони тут, на полиці справа.
Ні.
Ні!
-Нічого собі. -Ні!
-Він викинув усе твоє вино? -Не можу повірити! Ні!
Ні!
Навіть «сассікаю»! Ні!
От сучий син!
Сучий ти син!
Ти за це заплатиш. Ти заплатиш.
-Заспокойся. -Не чіпай мене.
Де він?
Ось він!
Любиш Прада, так?
Сучий син!
Сімо, закінчуй!
Відвали!
Ні, не чіпай мене!
Я ще не закінчив.
Облиш. Якого дідька ти твориш?
Відпусти.
Воно того не варте, Сімо.
Воно не варте.
Облиш.
Там є сумка.
Добре.
Ось це.
У нього транків вистачить на психлікарню.
Не починай.
Ні, це належить Леоне.
Твій син цим користується?
То це волосся Леоне?
Ага.
Якщо доведеться робити тест, було б гарно знати результат.
-Скажи? -Леоне ніколи не погодиться.
Забудь.
Так, але тут є волосяні фолікули. А у фолікулах є ДНК.
Ти хочеш підготуватися?
Я подбаю про це.
Ні!
Що сталося?
Поглянь.
Поглянь, на що він здатен!
Це тато зробив?
Він був тут.
Він пошматував мого Прада!
У нього дах поїхав.
Може, він так вчинив, бо ти викинув його вино, тату?
А він що викинув?
Він змив нашу родину в унітаз!
Винні завжди двоє, тату.
Це він.
Це він тобі такого наплів. Зізнавайся.
Звичайно, він був у школі. Ти з ним бачився.
Послухай! Більше ніколи не говори з ним, зрозумів?
Ти не бачитимешся з цим чоловіком! Ніколи!
Тобі не здається, що заходиш надто далеко?
Занадто? Я?
-На чиїй ти стороні, сину? -Ні на чиїй.
Чудово! Хочеш жити з ним?
Іди й живи з ним! Уперед!
-Кинь і ти мене! -Ти не чуєш!
Ніколи не слухаєш!
Ти ні фіга не слухаєш людей!
Коротше, робіть, що хочете.
Тільки мене облиште. Гаразд?
-Алло? -Привіт, Доменіко.
Порвімо його на шматки.
Знищмо його достоту.
Паоло, не треба так.
Ні, ти не розумієш.
Це війна.
Це вона тобі поставила?
Крутяк.
У мене такого не було.
Я заздрю.
Ні, дякую.
Що з обличчям?
Мої батьки, Яко.
Ніколи їх такими не бачив, чубляться як діти.
Чого ти їх не знімаєш? Нам потрібен такий сюжетний хід. Це воно!
-Що ти, у біса, верзеш? -Здамо чудовий проєкт!
Слухай, Яко, ми більше не знімаємо документалку.
-Хто це вирішив? -Це моя сім’я, я вирішив.
Але це мій річний проєкт.
Ми працювали разом із нуля.
Знаєш, як я старався? Так не можна, Леоне.
Леоне?
Вони обоє - гівнюки, Яко. Не хочу мати з ними діло. Почув?
То скажи це на камеру. Будь відвертим.
«Вони обоє - гівнюки».
-Ми почнемо зі щасливих сцен, а тоді… -Відвали, Яко!
З усіма буває, Леоне.
Ласкаво прошу в реальний світ.
Ти ж це хотів показати, ні?
У тебе гівняна родина, точно як моя.
Як і в усіх.
Пішов ти.
…то скільки ми заощадимо?
Ні, Але, не жартуй так.
Мікрохвильовка потрібна.
Краще будемо без мармурової робочої поверхні.
-Скільки за мозаїку? -Що скажете?
-Забагато, по-моєму. -Я тебе розмажу, сволото!
Ти мене вислухаєш?
-Спускайся, придурку! -До речі, непогана ідея.
Де, у біса, він?
Спускайся!
Піду гляну, чи нема знижок на мозаїку.
Зараз повернуся.
Що ти тут робиш?
Якого чорта ти твориш?
Що на тебе найшло, Паоло? Як це, у дідька, розуміти?
-Ти не посмієш продати ресторан. -Він же мій, хіба ні?
Як мило. Ми ж домовилися!
Я керую твоїм рестораном, роблю вклад у сімейний бюджет.
Так, а ще ми домовлялися бути подружжям.
Але, на жаль, угоду скасовано, правда ж?
Якого біса ти робиш? Забери свої руки від мене!
Ти зараз же скасуєш продаж!
-Правда чи що? -Так.
Тепер ми перейшли до погроз? Чекай. Вибач. Продовжуй.
-Боже, ну й клоун. -Тепер говори. Давай.
Я кинув аспірантуру,
бо мусив заробляти гроші для родини!
-Ти мене про це просив! -А я?
Я міг стати прекрасним архітектором,
натомість я продаю паскудні кухні!
Тепер ти вільний. Вали!
Облиш мене й Леоне.
Шуруй, на свободу!
Не втягуй сюди Леоне!
На допомогу! Він мені погрожує! Лишенько!
Не намагайся налаштувати його проти мене. Я за себе не відповідаю.
Не смій лізти, бо викличу поліцію!
-Правда? -Гаразд?
-Тобі не набридло? -Що?
Поводитися так, ніби Леоне - лише твій син.
Леоне і є лише мій син!
Це очевидно. Він на мене схожий.
Паоло.
Паоло, уся ця маячня про схожість
існує лише у твоїй хворій уяві!
Леоне любить музику,
історію, гори, тварин, геть як я.
Звісно, ти любиш тварин. Ага.
Зокрема в смаженому вигляді!
Я проситиму про опіку над Леоне.
-Як же ти помиляєшся, дурню. -Точно?
Жоден суддя при своєму розумі і собаку тобі не довірить,
а то дитину!
Леоне - мій син.
-Хочеш забитися? -Заб’ємося.
Однаково скоро знатимемо.
Вибач, а чому? Як це ми…
Бо…
Бо отак.
Ти зробив ДНК-тест, чи не так?
Так. То й що?
Послухай, Паоло.
Навіть після 20 років шлюбу ти не знаєш, на що я здатен.
Погрожуй мені! Я все запишу.
Уперед, погрожуй!
Я все записав!
Зараза, не ввімкнулося. Холера!
Холера! Немає знижок на мозаїку.
Що це за магазин, якщо в ньому нема знижок на мозаїку?
То ми з тобою…
Що?
Ні, я мав на увазі, чи ми разом?
-Так, ми в одній кімнаті. -Перестань. Я серйозно.
Я не знаю. Ти мені скажи.
Ну, я не проти.
-І? -І що?
Ну?
Ти станеш моєю дівчиною?
-Це «так»? -Так.
Так.
-Мій хлопець-ґей. -Ні, годі вже з цим!
Та не засмучуйся.
-Ти обіцяла, що замкнеш його в кімнаті. -Він там.
-І замкнений? -Так.
Але невже ти ніколи не задумувався?
Усі вагаються.
Я от, наприклад, думала, що закохалася в одну з подруг.
Тому я поцілувала її,
і ми почали ржати.
А ти?
-Нічого такого? -Я…
Я думав про це, мені було цікаво.
Навіть батьків питав.
А вони відповіли так:
«Якби ти був ґеєм, ти б уже нас не питав».
По-моєму, ти можеш бути будь-ким, аби тільки я тобі подобалася.
Ти впевнена, що твоя мама не зайде?
Так, дуже впевнена.
Гаразд.
Напиши батькам, скажи, що ночуватимеш у мене.
-Добре? -Добре.
-Це твій перший раз? -Мій?
Так. А в тебе?
Ні.
Але з тобою буде інакше.
Ой. Ні, заходь.
Я вже. Я одягнуся в кімнаті. Заходь.
Леоне, вибач.
Так, я хотів вибачитися за той день,
за свою поведінку.
Ні, вибач. Я повівся, як мудак.
Я нікому не міг у такому зізнатися, навіть самому собі.
А тобі чомусь зміг розповісти.
І зараз я почуваюся більш
вільно, легко.
Якщо хочеш, ми можемо бути друзями. Я не…
Ну, якщо навчиш мене лазити скелями, як ти…
Гаразд, навчу тебе лазити, як я. Ходи.
Я знаю…
-Даріо! -Мамо!
-Відчини. -Даріо, відчини-но!
-Хто знає, що їй надумається? -Даріо!
-Що таке, мамо? -Що коїться в цьому домі?
Що Даріо там робить із ним? Чому ти напів гола?
Відкрий двері!
-Я вийду й скажу: «Мамо, я голубий!» -Ні, не смій так казати.
Схоже, ніби в нас був секс. Не смій.
Я вискочу у вікно, а ти роби, що тобі замандюриться.
Даріо, відчини двері!
Мамо.
Так, ти правильно зрозуміла. Я ґей.
І завдяки Леоне
я зміг примиритися зі своїм справжнім «я».
-Мамо, я ґей. -Поясни нормально.
Так, «поясни нормально», ви з батьками робіть що хочете.
-А мої батьки тут до чого? -Це нормальний дім, почув?
Як це нормальний, мамо?
-Що тут ненормального? -Так уже не можна казати?
Ні, не можна!
Ще можна хотіти найкращого дітям?
Що? Наш тато шпекає молодих дівок, ні?
А ти шукаєш прутня на вечір онлайн?
Не смій!
Що ви можете знати? Ти дитина. Ви всі діти!
Ти шуруй у свою кімнату. А ти вали звідси.
-Облиш мого сина! -Ні, мамо!
Даріо, синку.
Ти завжди можеш розповісти мені все.
Запевняю, у твоєму віці нормально не знати, чого ти хочеш.
Тобі лише треба уникати небажаного досвіду. Розумієш?
Для мене це бажаний досвід. Припини!
То?
-Минулої ночі ти з ним… -Ні.
Ти смішна. Як завжди, усе неправильно зрозуміла.
Узагалі-то, пані, я зустрічаюся з вашою донькою.
Так ви, Даріо, Леоне…
Годі, марш до школи!
Вимітайтеся, усі! Раз, два, три. Шуруйте! Гайда!
Молодець.
Прийшло.
Виберемо оцю. Хай буде.
Скільки ж вас тут?
Написати.
Хто там?
Привіт.
Не заважатиму?
Ні, я тебе просто не чекав.
Заходь.
Це тобі.
Мені?
Це не зовсім Прада.
Прада мені не по кишені.
Але дуже близько до того. Майже…
Майже ідентичне.
Так, точно. Бачу. «Фрада».
Спасибі.
Тобі спасибі, Паоло. Правда.
Я оцінив твій щедрий жест.
Звичайно.
Я чесно не чекав, що ти
віддаси мені ресторан за безцінок.
Послухай, я зробив це заради Леоне.
Так, звісно. Заради Леоне.
Тобто, звичайно, я маю на увазі,
що ми обоє хочемо лише найкращого…
для нашого сина.
Так. Чому ти соромишся?
Це наш син, так.
Ми бачили, як він народився.
Як він ріс, його перші кроки.
-Учився їздити на велосипеді. -Падати.
-Хтось вирішив зняти додаткові колеса. -Бо вже був час!
-Він виріс. -Йому й чотирьох ще не було!
Вибач.
Ні, ти мені вибач.
Коротше, головне те,
що ми завжди були поряд у складні моменти.
Так, у складні моменти ми були поряд.
Ага.
І попри все, ми гарно його виховали, ні?
Він виріс
відповідальним, незалежним,
чуйним.
Так.
-Думаю, так. -Можемо пишатися.
Гаразд, послухай.
Вибач, Сімоне, але
якщо нам раніше було плювати на ДНК,
чому ми маємо хвилюватися зараз?
Що скажеш?
Читаєш мої думки.
Правда?
Паоло, я кажу тобі правду. Я…
Я маю на увазі, що сталося - те сталося,
а тепер ми маємо йти далі і поводитися відповідально, так?
І з повагою.
Ого.
Ми дійшли згоди.
Знаєш, я недавно тут
зайшов у його кімнату.
І там же всі речі Леоне, практично весь його світ там.
Я подумав, що було б гарно, аби він почувався як удома
і у твоїй квартирі, і в моїй.
Паоло, у моїй квартирі?
У моїй.
У твоїй.
У моїй і твоїй.
У моїй…
Мушу визнати, Паоло, ти дуже галантний.
Але я не знаю, як відреагую, коли побачу, що він іде з цього дому.
Чому? Бо він приходитиме до мене раз на тиждень?
Та й по всьому.
Перестань із мене стібатися.
Ти про що?
Сімоне, ми собі можемо думати, що хочемо, гаразд?
Може, у майбутньому ми навіть станемо друзями.
Але з погляду закону
Леоне має жити з тобою.
Зі мною?
З тобою!
Зі…
Не починай. Ти - біологічний батько.
Я? Ні, це ти, Паоло.
Годі вже! Ти все чудово знаєш.
Паоло, про таке не жартують.
-Припини вже. -Я? Жартую?
-Я про таке в житті б не жартував! -Ти клоун.
-Читай! -Читай!
Якого біса це все значить?
Тобто…
Ми з тобою не маємо і 0,1 відсотка спільного ДНК з Леоне.
О боже милостивий.
Боже мій. Ми чужі люди.
Ми чужі люди для власного сина!
Що це, у біса, значить? Що це за папірці?
Що це значить?
-Це жарт такий? -Паоло.
Що, чорта в дупі, це значить?
Леоне приїхав.
-Привіт. -Привіт, Лео.
Що ви тут робите вдвох?
Що відбувається?
Сядь, Лео. Треба поговорити.
Ми мусимо тобі дещо пояснити.
Сталося дещо таке,
чого ми аж ніяк не очікували.
Ні.
Там моє ім’я.
Так, тут твоє ім’я. Дійсно.
Це аналізи?
Так, це аналізи. Саме так.
Аналізи чого?
-Чого… -Чого…
Чого…
ДНК?
Так, ДНК,
Ви робили ДНК-аналіз?
-Так. -Без мого дозволу?
Як вам це вдалося?
Сонечко, ти живеш тут. Твої сліди всюди.
-Склянка. Гумка. -Волосся на гребінці.
Повірити не можу.
Чекай, Лео. Може здатися, що ми зробили це просто так.
Але ми зробили це заради тебе.
Ви все життя товкли мені цю ахінею!
«Кров і ДНК не мають значення.
Нашу родину пов’язують любов і чесність».
Це все лажа!
Леоне, можливо, ми помилялися.
Зрозумій нас. За італійськими законами ми маємо зрозуміти, як тебе захистити.
І ви вирішили позбирати частки мене
і відіслати їх в лабораторію без мого дозволу?
Молодці!
І хто ж виграв? Хто мій батько? Хто чемпіон?
Ну…
це питання треба обговорювати спокійно.
Так, Паоло має рацію.
Це дуже делікатне питання.
Що тут узагалі складного? Це або ти, або ти!
Ну?
Ні я, ні Паоло.
Аналіз ДНК показав, що ми не твої батьки.
Що за хрінь ви несете?
Послухай, Леоне.
Ми теж досі намагаємося вкласти це в голову.
Ми подзвонили Тіллі, вона вже їде.
Так, нехай твоя Деде пояснить що до чого.
Ми спокійно поговоримо.
-Спокійно. -Спокійно?
-Так. -Спокійно.
Спокійно. Саме так.
Ви двоє поїхали дахом.
Кризанулися.
-Лео, ти куди? -Чекай, Паоло.
Ідіть усі в дупу.
Ти бачив Якопо? Він старався.
Він молодець.
Круто, Яко.
Я вирішив почати нове життя.
Чуєш, моя сестра каже, що ти не відповідаєш на її повідомлення.
Я сказав їй, де ти.
Сподіваюся, це не проблема.
-До зустрічі. Ти молодця. -Ага.
-Я зараз буду. -Бувай.
Що таке, Лео?
-Усе в нормі? -Ага.
Іди, я…
Я до вас пізніше підбіжу.
Добре.
Однаково приходь.
-Леоне! -Він без страховки!
-Що ти твориш? -Леоне!
Якого лисого ти робиш?
Леоне! Агов!
-Даріо, що робити? -Тягни мати!
-Цих вистачить? -Тягни й сині!
Клади їх зверху.
Нащо ти туди поліз?
-Чекай, я ще вище залізу. -Ні!
-Злазь! -Ні, спускайся! Леоне!
-Злазь! -Що ж ти твориш? Злазь!
Леоне, треба лізти вниз, а не вгору!
Леоне, будь ласка!
Спускайся!
Леоне!
-У нас серце через тебе стане! -Глянь на нас!
Злазь зараз же.
Леоне, глянь на мене. Злазь!
Леоне?
Спускайся, потихеньку.
Поволі!
Леоне, ти без страховки. Прошу! Якщо впадеш, заб’єшся.
Добре, я спускаюся.
Боже, як же він злізе?
Хапайся за сині виступи, за великі.
Вони підійдуть. Хапайся за них.
-Виступи? -Білі й сині.
Це жовтий! Жовтий. Білі й сині!
-Білі й сині… -Обережніше, Лео.
-Не поспішай. -Легше, Леоне. Потроху.
-Злазь. -Обережно, Леоне.
Леоне, обережно!
Леоне!
Як ти, коханий?
Що сталося? Нащо ти так вчинив?
Я…
подумав, що…
мені треба було подихати трохи.
Леоне, ти був під кайфом.
Сам би ти не додумався то такого.
Ти не міняєшся, Яко.
Я почуваюся винним, бо дав їх тобі.
Ти не винен, Яко. Я сам так захотів.
Узагалі-то…
-Не вставай. -Що ти робиш? Лежи.
Я тобі цього ніколи не казав,
але я люблю тебе, друже.
Нарешті дійшло?
Ходи сюди. Обіймемося.
-Обережніше, так? -Обережніше.
-Ми, правда, подзвонили твоїм батькам. -Якого чорта, Яко?
Нам довелося, вибач.
Та я ж в нормі.
Так, виглядаєш відпадно.
Леоне. Мого сина звати Леоне. У вас їх тут багато?
-Я розумію. -Леоне Феррарі.
Він має бути тут.
-Ви його мати? -Ні, я тітка.
-Але це його батько. -Я батько.
-Де він? -Леоне Феррарі. Палата 103, перший поверх.
Палата 103, перший поверх.
-Де цей перший поверх? -Туди.
Леоне, сонце моє. Ти живий?
Як ти?
Усе добре?
-Так. -Як це сталося?
-Привіт, тьотю. -Що ти робив, синку?
-Я впав. -Як це - впав?
Але він лише трохи забився.
На КТ ніби все гаразд, тому…
Так, лікар каже, що завтра вже додому.
Ні, я б краще сьогодні.
Але що сталося?
Нічого, тату. Я поліз на скеледром.
Скеледром?
Без страховки.
Вибач, тату.
Я облажався.
Ми всі лажаємо останнім часом.
Вибач, сонечко.
Усе гаразд.
Зрозумів? Усе добре.
Боже, я зараз зомлію.
Мені треба сісти.
-Ходімо? -Мені це коштуватиме 40 років.
-Ми вже підемо. -Так, ми розберемося. Дякую.
-Добраніч. -Бувай.
Дякуємо. На добраніч.
-Якщо щось треба… -Подзвонимо. Дякую.
Бувай, Леоне.
ПУНКТ НЕВІДКЛАДНОЇ ДОПОМОГИ
Добрий вечір. Леоне Феррарі. Щойно привезли.
Де він?
-А ви хто? -Його батько.
Ні, його батько вже тут.
Я другий батько! Скажіть, де мій син?
Сурогатна родина.
-Гаразд. Палата 103, перший поверх. -Дякую.
Бачила? У малого два тати. А мій змотав в Америку.
Леоне!
Як ти, маленький?
-Привіт, тату. -Він у нормі.
Не роби таке обличчя. Я в нормі.
-Як це сталося? -Нічого.
Він намагався вгробити себе,
видершись на десятиметровий скеледром без страховки.
Лео!
Я знаю, що в тебе жахливі батьки, але не роби так більше!
Тату, так вийшло. Я не хотів накласти на себе руки.
Боже, я через тебе так нажахався.
Тьотя знає?
Що знає?
Про ДНК,
Звісно, знаю.
-Що скажеш? -Що я скажу?
Лео, це нічого не змінює.
-Звичайно, не змінює, Лео. -Звісно. З якого дива?
То що
тепер буде?
Тепер ми маємо поговорити з Тіллі.
Хай пояснить нам.
То коктейль не спрацював?
Коктейль?
Наш прикол, сімейний жарт.
Добрий вечір!
Леоне Феррарі, де він?
Так. А ви хто?
Я його Деде.
Його Деде.
-Я не розумію. -Я Деде.
-Ні… -Його Деде!
Я чув, «його Деде».
-Але я не розумію, пані. -Його мама.
-Ну звісно. -Точно. Саме мами нам бракувало.
Він усе ще в палаті 103, усе ще на першому поверсі.
Куди? Будь ласка?
Перший поверх.
Дякую!
Ні, вибачте. Перепрошую, зачекайте тут.
-Що? -Чекайте тут.
Хто це? Третій батько?
Скільки в нього рідні?
-Привіт. -Привіт, Деде.
Привіт, Тіллі.
Любий, з тобою все добре?
-Як це сталося? -Я впав.
Але я в нормі.
Що значить «упав»?
Що відбувається?
Що сталося?
Присядь, Тіллі.
Сідай сюди. Так буде краще.
Так, Тіллі. Присядь.
Це родинні справи. Думаю, буде краще, якщо ви розберетеся з цим між собою.
І я не надто волію знати історію про коктейль.
-Бувайте. -Чао.
Бувай, Моніко.
Тіллі?
Може, поясниш?
Це результати?
Допоможеш нам зрозуміти їх?
Леоне вже дорослий.
Це і його стосується.
Він має знати.
Будь ласка.
Для мене це теж сюрприз.
Я маю на увазі,
я сподівалася, що цей день не настане.
Я сумнівалася,
та коли Леоне народився, він був так схожий на Паоло.
Я подумала: «Ура, усе вийшло».
Слухай, Тіллі.
Ну ж бо. Давай до діла.
Продовжуй, будь ласка.
Ми два роки намагалися, пам’ятаєте?
Кожна невдала спроба розбивала всім нам серце.
Це була наша сьома спроба і останній ембріон.
Після неї ми б мали все починати спочатку.
Але за ці два роки моє життя дуже змінилося.
Мій чоловік…
Ми зі Стівеном розійшлися.
Розлучення.
Ви ж знаєте, як воно.
Але ми з Лероєм щойно познайомилися.
І коли настала вагітність,
я подумала, що ембріон нарешті причепився.
І більше ніколи про це не згадувала.
Я завжди уважно дотримувалася вказівок лікаря.
Я завжди утримувалася від сексу після запліднення.
Завжди? Алло!
Так! Крім одного разу.
Це було лише один раз.
Ненароком.
Ти мала нам сказати.
-Як? -Як?
І зруйнувати ваше щастя?
Це лише підозра, і…
До того ж ви завжди казали, що всиновили б, якби була можливість.
Тож, Деде…
Хто мій батько?
Привіт! Мене нарешті пропустили.
Добрий вечір усім.
-Привіт, малий. Як почуваєшся? -Лерой, любий, я…
Я маю тобі дещо сказати. Ходімо вийдемо.
Кицю?
Леоне, я…
Я не знаю, що сказати.
І що тепер робити?
Я не знаю.
Мабуть, усе залежить від того,
що про це скаже Лерой.
Що ти хочеш почути від Лероя? Яка різниця, що скаже Лерой?
Так, точно.
Це наш син. Ми його виростили!
Ми тебе виховали. Так, Леоне?
Ти - наш син.
Мені шкода, я…
Я мала спершу сказати йому.
Бо він мав дізнатися саме від мене.
То це Лерой? Це він?
Ой, ні. Боже мій!
Мені так шкода.
Мені шкода, що ви так зрозуміли.
Це не Лерой, ні.
Це не Лерой?
Тіллі, послухай. Прошу тебе.
Голова йде обертом. Поможи нам.
Прошу тебе, розказуй. Благаю. Хто батько нашого сина?
Коли ваш шлюб триває десять років…
Коли у вас із чоловіком троє дітей,
за одну мить усе не згасає.
Якісь відголоси кохання лишаються все одно.
Стівен?
-Стівен? -Твій колишній?
Стівен?
Вибачте.
Мені дуже за себе соромно.
Леоне?
Я носила тебе дев’ять місяців.
Але я була така щаслива віддати тебе Сімоне й Паоло,
бо я знала, як сильно вони тебе любитимуть.
Я не казала тобі, хто твій батько, бо думала, що це не має значення.
Сімоне й Паоло виховали тебе саме таким.
Не я.
Не Стівен.
І тільки це має значення.
Ти мені пробачиш?
-Лерою? Знімеш нас? -Без питань!
-Я пробачив Тіллі. -Ну ж бо.
Ми всі їй пробачили.
Ніхто з нас реально не зміг довго на неї злитися.
По суті,
якби в неї не трапився той момент слабкості з колишнім,
я б вам зараз це не розказував.
-Бувай. -Бувай, Деде.
Тож, завдяки Деде я дізнався, що Стівен був моїм біологічним батьком.
Обережніше.
Хоч ми й ніколи не познайомимося.
Тіллі вважає, що Стівен переродився в невидимий дух,
яким був до народження, і влився в Чумацький шлях.
Я думаю про нього, коли бачу нічне небо.
Проблема, як завжди, була в тому, що про це думає італійське законодавство.
На щастя, у спеціальних випадках можна подати запит на всиновлення.
І адвокат нарешті зміг
внести обидва їхні імені в моє свідоцтво.
Отак у кінці історії
моя дивна родина возз’єдналася.
Звісно, «возз’єдналася» - це образно.
Бо врешті-решт ми - звичайнісінька родина.
А родини іноді розбиваються.
Моє життя трохи змінилося.
Тепер я маю два доми.
Іноді я ночую в тата Сімоне і його хлопця.
А іноді - у тата Паоло і…
Лише тата Паоло.
Вони більше не разом.
Вони все ще люблять мене, а більше мені й не треба.
У нас було стільки спільних пригод.
Ми є й назавжди лишимося сім’єю.
Гарно вийшло.
Я хотів розповісти історію своєї родини і її поневірянь,
бо законотворці мають розуміти,
що народження -
результат співучасті мільйонів людей.
Чоловіки й жінки пов’язані невидимими нитями,
трохи заплутаними нитями.
Але головні герої історії - це мої батьки.
Мої справжні батьки.
Сімоне й Паоло.
Дякую вам за те,
що прийняли мене,
піклувалися про мене, супроводжували мене
цією дивною дорогою
під назвою життя.
Браво!
Молодець, Леоне!
Коли зникає кохання?
Коли ти повертаєшся додому, бачиш розкидані шкарпетки,
і більше не думаєш, що він відволікся,
а просто хочеш задушити його тими шкарпетками.
Коли ти усвідомлюєш,
що порозуміння між вами зникло.
Що ви пішли різними шляхами.
Якщо кохання зникло, то чи було воно?
Так, було.
У найкращому разі ви стаєте друзями.
У найгіршому - живете образами.
Яким би було ваше життя, якби я не народився?
Навіть не хочу про це думати? Що за питання?
Та ну, Леоне! Без тебе? Прошу тебе!
Це було б життя без радості, без кольору.
Чорно-біле життя.
І бути лише з ним, ти ж розумієш… Ні!
Ти вимкнув запис? Вимикай.
Послухай, Леоне.
Послухай.
Ми з твоїм батьком, може, уже й не кохаємо один одного,
але з нашого кохання з’явився ти,
хлопчик, який зараз тут,
живий, переді мною,
і заслуговує на всю любов на світі.
Ти ж вимкнув?
Переклад субтитрів: Наталка Дяченко