Det sies at man kan bo hele livet i tigerland-
og aldri få se en tiger.
De er hemmelighetsfulle, snikende og makeløse rovdyr.
Tigere dominerer alt annet i skogen.
Denne hunnen leter etter noe å spise.
Dessverre har hun oddsen imot seg.
For hvert tiende forsøk nedlegger hun kun ett vilt.
Hennes byttedyr har en usannsynlig fordel.
Sikahjorten blir lett skremt.
For å fange et så raskt dyr må hunntigeren komme veldig nær.
Kamuflasjen tar henne til et visst punkt.
Hjorter er på vakt mot enhver lyd, lukt eller brå bevegelse.
Denne gangen er de ikke verdt energien hennes.
Hun må spare på drivstoffet.
Særlig i dette vinterværet.
Hun er mor med to unger å fø.
En hann og en hunn, bare et år gamle.
De har begge langt igjen til å bli selvstendige.
Disse ungene er heldige.
Moren deres er en ekspertjeger. De kommer ikke til å sulte.
Snart må de lære seg å jakte selv.
Ett godt måltid om dagen, for dette er Russlands østlige del-
der vintertemperaturer på 28 kuldegrader ikke er uvanlige.
I flere tusen år har sibirtigeren, også kjent som Amurtigeren-
okkupert dette sørøstre hjørnet av Russland.
36 000 kvadratkilometer med villmark-
har blitt satt av til villmarksområder-
i en uberørt fjellkjede som heter Sikhote Alin.
Også kjent som Tigerparadis.
Her myldrer skogene av byttedyr som villsvin og sikahjort.
Min familie og jeg har bodd i denne skogen i generasjoner.
Vi er kjent som en gruppe tigere.
Disse reservatene er vårt siste tilfluktssted.
600 av oss tigere lever nå helt øst i Russland.
Vi er de største av alle ville kattedyr.
Kattedyr som trenger utbredelsesområder til å jakte.
Særlig hvis man er den dominante hannen som meg.
Jeg deler revir med mange hunner.
En av dem er hunntigeren. Moren til ungene våre.
Snart må disse ungene dra for å gi plass til nye unger.
Den unge hannen må vandre som en nomade til han finner et eget paradis.
Letingen kan være farlig.
Noen kattedyr går så langt at de forlater naturreservatets trygghet.
En risiko for alle unge tigere.
For bare et par tiår siden ble tigere i Russland nesten utryddet av jakt.
Mennesker fanget og solgte unger til dyrehager og sirkus over hele verden.
Det gikk enda verre med de voksne.
Dusinvis av oss ble drept av spesialbrigader hvert år.
Vårt antall ble redusert til bare 30 individer.
Mennesker var fienden.
I dag er historien en annen.
Tigere er fredet over hele verden.
Og med vern kommer en viss berømthet.
Disse forskerne er her for å studere vår adferd.
Vi er karismatisk megafauna!
Så de monterer kamerafeller over hele skogen min.
De vil vite alt mulig.
Hvordan vi tigere kommuniserer.
I hvilken alder lærer unger å jakte? Er de ikke søte?
Hvor stor plass trenger tigere?
Og hvor mange av oss vil flokkes til ett leveområde?
Når er vi mest aktive?
Og hvor ofte luktmarkerer vi for å sende et budskap til andre tigere?
De vil til og med vite om vi migrerer på samme måte som mennesker gjør.
Det har krevd 80 år med strengt dyrevern-
å se vår bestand innhente seg her.
Men det er en bakdel:
Jo flere tigere som overlever, jo mer plass trenger vi for å trives.
Det er begrenset for hvor langt nord vi kan dra før det blir lite mat.
Det er best å holde ut blant et mangfold av andre dyr.
Fjellkjeden Sikhote Alin er unik på den måten.
Både subarktiske og subtropiske arter overlever her-
og gjør dette området til sitt hjem.
Og hvem vil vel ikke leve i dette urtidsparadiset?
Avlspar av paradisfluesnappere ankommer hit i mai fra sørlige Asia.
Strevet med å fostre opp unger deles av foreldrene.
Det er sjelden man får se en paradisfluesnapper-
men sikahjorter er tallrike, særlig her i den sørlige delen av vår region.
Etter en lang vinter er hjortene underernærte.
Disse hjortene slukker ikke bare tørsten-
de finner livsviktige mineraler i leiren-
som supplerer deres kosthold av gress, blader, sopp og bregner.
Å, de føler nærværet mitt.
Og det er en baby også.
En av dem lar alarmen gå.
Vel, nå vet i hvert fall flokken hvem som er sjefen her.
Dette er min unge bukk nå.
Jeg skal spise godt før jeg lagrer denne skrotten-
for å gjemme den for åtseldyr.
Ungens mor ville garantert delt jaktutbyttet med dem.
Men skal jeg beholde kronen, deler jeg ikke med noen.
Maten gjør meg døsig.
På tide å ta seg en lur.
Over resten av Russland har bjørner jobben med å være topprovdyr.
Bjørner er noen av de mest til- pasningsdyktige pattedyrene på jorden.
De er altetende og leter etter bær eller egg eller mindre pattedyr.
Og når det er rett tid for elvene, et kosthold rikt på fersk laks.
Hvert fjerde år er laksens yngletid på topp.
Et stort antall fisker kommer til fjellbekkenes øvre løp-
der de gyter før de dør.
Det eneste en tiger trenger å gjøre, er å plukke opp et ferdig måltid.
Jeg er glad for sjansen til å fete meg opp til vinteren.
For i fjell som disse er ikke hvert år en tid med overflod.
En mager høst rammer oss kattedyr like mye som alle andre dyr.
Noen tigere tyr til å jakte en bjørnunge.
Eller å lete etter mat der det bor mennesker.
Og det er da problemene begynner.
Dårlige ting skjer når tigere forlater skogen.
Noen ble fanget på kamera.
Katt mot hund.
Samme gamle rutinen.
Det må ha vært en kjempesulten tiger.
Landsbyen Kutusovka ligger på vestkanten av fjellene-
like utenfor tigerreservatet.
Rundt ett hundre mennesker, og nå ett kjæledyr mindre.
I går kveld tok en tiger enda en hund som var fastbundet i en bakgård.
Juri Kolpak og hans tigereksperter har blitt tilkalt for å undersøke.
Kolpaks team jobber med både statlige myndigheter-
og Amur Tiger Center, en dyreverngruppe.
Deres oppdrag er ganske enkelt:
Å trappe ned konflikten mellom tigere og mennesker.
Ikke så mye å gå etter, et halsbånd og noen få pelsdotter.
Det var ikke meg.
Jeg håper ikke det er noen av tigerne i min familiegruppe.
Ingen vil at et slikt angrep skjer igjen.
Kolpak og karene hans er ganske flinke til å finne oss, for mennesker.
Teamet vil bygge en profil over problemtigeren-
med alle bevis de finner eller tar opp.
Jeg vil også vite hvem det er.
Høsten kommer til Russlands tigerland.
Behagelig til å begynne med.
Ungene mine er nesten to år gamle nå.
Moren deres er i ferd med å slutte å fø dem.
Et signal om at det er på tide at de finner en måte å klare seg selv.
Hannungen er ikke så liten lenger.
Han får søsteren til å virke liten.
Det plager meg ikke så mye om hunnen holder seg nær moren sin.
Men hannen, han må dra.
For oss er reviret alt.
Uten det kan ikke en tiger leve lenge.
Å finne et ledig revir blir den største utfordringen i min sønns liv.
Med litt hell blir hans første år som selvstendig fullt av muligheter.
Hvis trær faktisk kommuniserer med hverandre-
så er skogen helt øst i Russland som en opera.
Ett tre her kjenner alle delene: Koreafuruen.
Hvert år bærer disse furutrærne sin signaturfrukt.
Furukongler.
Hvert fjerde år er det en boom.
Alle gagnes.
Villsvin, ivrige etter å fete seg opp til vinteren, propper i seg protein.
Mennesker elsker faktisk furutrær og nøtter så mye-
at de har blitt treets voktere, akkurat som de beskytter oss tigere.
Burunduk, eller sibirstripeekorn, utnytter også furuboomen.
På solrike skråninger er mandsjuria- eiken en riktbærende forsørger.
De fyller bakken inntil den er dekket av eikenøtter.
Rike gaver regner fra trærne.
Det betyr at antallet hjort stiger!
Det er veldig gode nyheter for tigere!
Min jordflekk i tigerparadis inkluderer et fjernt elvebekken.
Noen kaller dette vidstrakte området Russlands Amazonas pga. dyrelivet.
Og ikke bare av det firbeinte slaget.
Det er også hjemmet til Udeghe- nasjonen av jegere og sankere-
som lever av det som vokser under trekronene.
Ja, jeg kjenner dette mennesket.
Klim kommer hit hvert år. Han er ute etter småvilt.
Mår. For pelsens skyld.
Et dyr som er så lite, er av liten verdi for meg.
Allikevel trives de særskilt godt i kulden.
Og Klim anstrenger seg for å fange dem i en felle.
Se hvor oppslukt han er av innretningen sin.
Temmelig klumsete.
Mennesker kan ikke bare bite ned eller brekke nakken på byttedyret sitt.
Klim må vente til vinteren før en mår endelig tar åtet.
Udeghe har befolket Russlands fjerne østen i århunder.
Men tigere var her først i titusenvis av år.
Klim vet at vi aldri er langt unna.
Se, han sjekker for å se hvor nylig en av oss gikk forbi.
Klims gylne regel: Hold deg unna tigere.
Vinteren kommer raskt, nesten over natten.
Og hva har vi her?
Sønnen min skal prøve sine splitter nye jaktferdigheter.
Midtvinters i Russlands fjerne østen-
må hvert eneste dyr slåss for å overleve i den tettpakkede snøen.
Min sønn, den unge hannen, er blant dem.
Han må nedlegge et vilt, ellers fryser han.
Man tilgis om man tror at det å fange et byttedyr er lett.
Hjorter har utrolige reflekser.
Om vinden skifter retning, kan det tipse om tigerens lukt.
Hvis de ser ungen min, eller lukter ham, er løpet kjørt.
Disse hjortene var for raske.
Sønnen min har ikke råd til å tape kaloriene som kreves for å ta en.
Han kommer til å lære.
Milevis med urørt skoglandskap-
burde være nok plass for en ung hann til å opprette sitt revir.
Men landet må være fritt for andre sterke-
og sunne hanner som allerede har kommandoen.
Som konger patruljerer vi alle grensene i vårt utbredelsesområde.
Når vi sprayer og gnir vår lukt, fungerer det som et gelender-
for å beskytte vårt revir, våre byttedyr og våre hunner.
Ingen unge hanner må kødde med oss eldre karer.
Beskjeden er klar: Alt er mitt!
Innen desember fryser elven til is.
Så snart isen er solid, kan Klim gå på jakt.
Jeg lar ham ta noen få dyr.
Men Klim bruker å fokusere på sine salgsavlinger-
pelskledd mår pluss fisk, bær og medisinske planter.
Han er for oppslukt av fellene til å plage en tiger.
Noen få av oss jakter i dette landet, en av hunnene mine og jeg.
Hver av oss nedlegger 60 eller 70 dyr i året.
For det meste hjort, elg og villsvin.
Klim noterer seg hvor vi er.
Jeg holder et øye med ham også.
Vi er heldige, dette er ett av få steder der-
det ikke er konflikt mellom tigere og mennesker.
Klim vet å aldri stjele kjøtt fra en tigers bytte.
Det er tabu.
Og han tror at det å drepe en tiger bringer uhell.
Med årenes løp-
har Klins folk blitt presset lengre inn i fjerne områder, som tigere.
Vi ville ikke hatt denne villmarken hadde det ikke vært for Udeghe.
Beskyttelse for oss begge.
Vår skjebne er sammenflettet.
Udeghe og tigere: Begge har vi et ønske om å beholde vår suverenitet.
Her kommer en av hunnene mine nå og gjør det hun kan best.
Denne jegerinnen kan sin sak.
Og hun får det akkurat som hun vil.
Vel, vel, vel.
En ung hjort.
Som beiter alene.
Borte fra flokken.
Hva kan være bedre-
for en sulten hunntiger?
Hennes sterke kjever fullfører jobben.
For et solid bytte.
Hun trenger et trygt oppbevaringssted, så hun kan spise det i dagevis.
For arktiske temperaturer på 28 minusgrader tar ingen til fange.
Det gjelder disse kråkene også.
Noen få bråkete fugler plager ikke hunntigeren min.
Hun har rikelig med kjøtt.
Kadaveret vil fø henne og andre skogvenner-
de neste par dagene.
Knokler, blod og alt.
Kysten er klar, folkens.
Middag!
På avstand ser ikke kråkene så store ut.
Med mindre man er en snømus.
Han kommer til å finne ut av det. Han vet å få sin del.
Nå må du gi deg, greit?
I mellomtiden, like over den praktfulle fjellkjeden Sikhote Alin-
har min unge sønn vandret vestover på utkikk etter et sted å bo.
Han vet det ikke ennå, men han har nettopp krysset reservatets grense.
Stakkaren har aldri sett en menneskelig bosetning før.
Dette kan bli ille.
Så rart det høres ut og lukter.
Hvis de holder det gående, kan det å miste så mye tømmer bli vår undergang.
Vel, hundens luktesans er fortsatt intakt.
Denne fyren er den første som får ferten av katteinntrengeren.
Å nei.
Det er sønnen min.
Den unge hannen skal få sin første smak på sivilisasjon.
Æsj. Nå har menneskene oppdaget ham.
Jeg skulle ønske det var en annen uheldig katt på leting etter mat.
Men nei, han er mitt eget kjøtt og blod.
Puh, han slapp unna.
Ikke alle tigere er like heldige.
År etter år strekker menneskers liv seg lengre inn på ville steder.
For oss tigere grenser kontakten med mennesker...
...til tragedie.
Vi er fortsatt på svartebørsen, vår pels og våre bein.
God morgen, Kutusovka!
Ikke mer å rapportere herfra.
Med mindre man er en hund.
Nok et hundeliv har blitt tatt.
Fastbundne er de nesten for lette.
Kolpak og hans tigerspesialister tror at en tiger har vært frempå.
De legger en felle for katten.
Fellen trigger et radiosignal som varsler teamet-
slik at de kan bedøve dyret så fort som mulig.
Det er i det minste det som er planen.
Bare det ikke er min gutt.
Tilbake i hytta sammenligner mennene bilder-
som ble tatt av kamerafellene de satte opp rundt om i landsbyen.
Det er særlig en hunn som stadig dukker opp.
Hvem er hun?
Jeg håper ikke det er en fra gruppen hjemme.
Hele byen er på vakt.
I rivaliseringen mellom katter og hunder er det ingen konkurranse.
Natten tilhører tigeren.
Vi er stille, snikende-
og når du minst venter oss, kaster vi oss over deg.
Som vanlig er hunder de første til å utløse tigeralarmen.
Neste dag oppdager landsbyen flere dystre nyheter.
To hunder har blitt drept.
En av dem ble fortært på stedet.
Menneskene samler de få ledetrådene som er igjen.
Alt tyder på at den fordrevne hunntigeren er tilbake.
Og det ser ut til at hun, hvem hun enn er, fortsatt er på frifot.
Kolpak og tigerteamet drar til skogen i nærheten.
Størrelsen på poteavtrykket bekrefter at det er hunnen.
Jeg har sett denne rutinen før.
Menneskene skal prøve å fange og bedøve henne.
Hun vet at de er ute etter henne.
Menneskene nærmer seg forsiktig den mystiske hunntigeren.
Dyr og menneske, begge venter på den perfekte muligheten.
Der fikk de henne.
Hun ble truffet av en bedøvelsespil.
Hun segner om snart.
Jeg aner ikke hvilken klan denne hunntigeren tilhører.
Hun ser ung ut, hvilket er gode nyheter.
Om noen få uker vil hun bli flyttet til et viltområde vestover.
Langt unna trøbbel.
Hun vil kanskje ikke leve så lenge i naturen som i en zoo, men hun er fri.
Våren er alltid kjærkommen her i Amurtigerland.
Skogen blir mer fargerik og våkner til nye lyder.
Selv sang.
Dyr som disse dybowskyfroskene spiller melodien til alt liv.
I en eller to uker i mai-
blusser busksjiktet opp med asaleaens neonblomstring.
Langs hele elvebekkenet blir det et slags eden.
Ikke rart at sønnen min, den unge hannen, dras til dette stedet.
Det er nedstrøms fra mitt revir, ikke så nært hjemmet.
Det kunne vært et perfekt sted for ham å slå seg ned, bortsett fra én ting.
Vinden formidler et tydelig budskap.
En annen dominant hann hersker her.
Min sønn har lært sin lekse bra.
En strid med denne mektige fremmede kunne blitt dødelig.
Fremtiden til Russlands tigere er her, i den moderne verden med mennesker.
Hver september feirer Vladivostok, den største byen i tigerland-
sammen med Amur Tiger Center, en dyreverngruppe, Tigerdagen.
Det er den største feiringen av det største ville kattedyret i verden.
Amurtigeren.
En bra ting også.
Når disse barna har vokst opp, er vår katteskjebne beseglet.
Det er et naturens paradoks.
Hvor enn de store rovdyrene trives, vet man at hele systemet blomstrer.
Som dere trenger vi tigere plass til å streife rundt og plasser å forsvinne.
Det er den eneste måten vi kan sysle med vårt og leve uforstyrret-
unnagjemte, suverent mektige.
Det hele begynner med skogen-
og den episke matproduksjonen som disse trærne tilfører.
Mat som lokker paradisfluesnapperen-
til å tilbringe sommeren med å proppe i seg insekter, og bugnende vekst.
Sibirrypa er en hjemmeavlet innfødt-
som knasker i seg barnåler om vinteren-
og skifter til lerk i de varmere månedene.
Våre lokale villsvin er familiekjære.
De er overflødige, hvis du skjønner hva jeg mener.
Angående overflod-
når det er brunsttid for sikahjorten, vet vi at vinteren ikke er langt unna.
Svin og hjort er begge favorittbytter for tigere-
så vel som vår utrydningstruede slektning, amurleoparden.
Og gaupa.
Beskytt tigere og landet der vi lever.
Beskytt alle disse andre dyrene også.
I alle de årene jeg har vandret i dette reservatet-
har jeg sett masse dyr på returen.
Det er en bemerkelsesverdig comeback-historie.
Når det gjelder min sønn, den unge hannen som vi har fulgt med på-
så lønner hans lange, risikable ferd seg endelig.
Han har greid å navigere milevis vest og nord for-
der han ble født-
for å ankomme nettopp her.
Ingen annen hann har gjort krav på denne dalen. Den er bare hans.
Velkommen til nabolaget.
Heldigvis for ham så lever tilfeldigvis en ung hunn her også.
Hannens lille paradis ble plutselig mye mer lovende.
Urskog, masse byttedyr, ingen rivaler pluss en ung hunntiger som selskap.
Ikke så verst!
Slett ikke så verst.
Tekst: Nina Morstøl