Downloaded from YTS.MX
לכבוד הוא לנו להציג בפניכם את מופע הספיישל האחרון של נורם מקדונלד
Official YIFY movies site: YTS.MX
ביחד עם תגובות וסיפורים של כמה מחבריו המיוחדים.
- נורם עבד קשה בהכנת חומר לספיישל הנטפליקס שלו -
- עד שנגיף הקורונה השבית הכול. -
- בקיץ 2020 הוא היה אמור לעבור ניתוח, -
- ואמר, "לא רציתי להשאיר כלום על השולחן במקרה שהדברים יתדרדרו." -
בבית, בלילה לפני שהגיע, הוא צילם את זה
בטייק אחד.
דבר, דבר.
שלום לכולם.
נשמע טוב… -אוקיי.
באוזניות שלי. -בסדר, יופי.
הבום חזק, אנמיך את זה.
תן לי שנייה.
- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
לורי ג'ו.
את אוהבת כשהיד שלי נכנסת?
אני לא צופה במצלמה.
אוקיי.
בדיקה, בדיקה. -בדיקה, בדיקה.
אנחנו לא יודעים…
דיברת על… -אני יודע.
אוקיי.
שלום לכולם, כאן נורם מקדונלד
וזה ספיישל הקומדיה שלי.
נכון מאוד.
כמובן שאני מצפה לחזור להופיע,
לראות אתכם באופן אישי.
אני אוהב להופיע.
ואני מתגעגע. אלוהים, כמה שאני מתגעגע לזה.
במיוחד בבתי קזינו.
אלו היו האהובות עליי
כי מסתבר שאני מכור להימורים.
ואני חושב שבתי הקזינו יודעים זאת.
לעתים קרובות משלמים לי בז'יטונים.
ולדעתי… זה לא נחמד.
לפעמים הם ייתנו לי ז'יטון גדול
ויגידו, "בבקשה!"
ואז ישברו אותו לחצי ויגידו, "תיהנה!" ואגיד, "לעזאזל, חבר'ה".
זה לא נחמד.
אבל בכל מקרה,
אני מעדיף בתי קזינו אינדיאנים.
זה מה שאני אוהב.
כי אני לא רוצה לתת את הכסף שלי…
אם אפסיד כסף, ואני הולך להפסיד כסף,
אני לא רוצה לעשות את זה בלאס וגאס לחבורה של אנשי עסקים.
אני מעדיף ללכת לקזינו אינדיאני
ולהפסיד אותו לילידים אמריקאים.
מבינים?
בגלל שאבותיי
רצחו אותם בשיטתיות לפני הרבה שנים.
במבט לאחור… זה היה ממש לא במקום.
ממש לא במקום.
בכל מקרה, אני רואה את זה כסוג של פיצויים.
אני אומר לכם, עשיתי את חלקי, לעזאזל.
כנראה שגם עשיתי את שלכם.
בכל מקרה… אני אוהב בתי קזינו.
בפעם האחרונה שהייתי בלאס וגאס…
אנשים הולכים לווגאס ויש להם שיטה.
הם אומרים, "יש לי שיטה, אני הולך להרוויח הרבה כסף
כי מצאתי שיטה".
ולעיתים קרובות השיטות האלה לא עובדות.
ואני חושב שראיתי
גילוי של שיטה.
ולפעמים כל מה שצריך לשמוע זה חלק משיחה
ואפשר להסיק יותר מהמידע הזה.
אתם מבינים? למשל,
פעם אחת עברתי ליד שני הומלסים.
אחד אמר לשני,
"מתי לעזאזל היית שוער של מונטריאול קנדיינס?"
נמאס לו מהשטויות, זה היה הקש ששבר את גב הגמל.
אבל בכל מקרה, אני חושב ששמעתי
משהו שהיה גילוי של שיטה.
בגלל שנכנסתי למעלית,
היא ירדה,
ואז נכנס זוג, גבר ואישה.
ואז היה מתח.
אז רק ארבעתנו
ואנחנו יורדים במעלית.
פתאום משום מקום
הגבר אומר לאישה,
"לא אכפת לי מה אמרתי, תני לי את הכסף".
"זה הכסף שלי".
אז אני מאמין, אני רק מסיק,
שוב, אין לי הוכחה שזה…
אבל זה העניין לגבי הימורים.
הם חסרי היגיון.
אי אפשר להיות הגיוניים ולהמר,
כי זה חסר היגיון.
ואני זוכר שהייתי ב… פעם אחת…
הלכתי
וראיתי שולחן רולטה.
עכשיו, אני לא יודע אם אתם מכירים את משחק הרולטה.
איך אפשר שלא להכיר משחק הרולטה?
הוא לא קשה.
בכל מקרה, שמתי 100 דולר על שחור.
והכדור הכסוף הקטן הסתובב סביב הגלגל,
ונחת על אדום.
וזה מה שאמרתי,
"לעזאזל, כמעט בחרתי בזה!"
אני מתגעגע לסיבובי הופעות.
לראות אתכם בקהל.
אני לבד מסתכל על הטלוויזיה.
זה לא הגיוני.
אבל זה מה שיש.
דבר אחד שאני לא מתגעגע אליו זה מטוסים.
אני לא אוהב מטוסים.
סוף סוף הבנתי למה.
אחרי שנים של טיפול הבנתי למה אני לא אוהב מטוסים.
אני לא אוהב את הקטע של להתרסק ולמות במטוס.
זו הסיבה.
היי, דרך אגב, יש לי טיפ קטן בשבילכם אם אתם טסים במטוס.
תמיד בחרו את השורה מול היציאה.
בחרו את השורה מול היציאה.
כך תקבלו כמה סנטימטרים נוספים של מרווח לרגליים.
וכל מה שאתם צריכים לעשות כדי לקבל את השורה שמול היציאה זה לשקר.
בדיוק.
פשוט משקרים.
המלצרית מגיעה.
דיילת!
דיילת.
אני מתנצל. יש מילים שונות עכשיו.
כשהייתי צעיר, אם היית דיילת,
והיית אישה,
היינו קוראים לך מלצרית.
ואם היית דייל והיית גבר,
היינו קוראים לך…
רגע, מה?
מה אתם חושבים?
אלוהים ישמור!
מה לא בסדר איתכם? אני מזועזע.
אני מזועזע, באמת.
אני מזועזע ממה שאתם חושבים
רק כי השתהיתי לשנייה.
באתי לומר מלצר.
אם היית דייל והיית גבר,
היינו קוראים לך מלצר.
מבינים?
אבל המילים השתנו, אנשים.
ככה הדברים מתנהלים.
הן תמיד יהיו שונות,
המילים, הן משתנות.
בגלל זה אני לא יכול להבין את שייקספיר.
מבינים?
אני זוכר פעם אחת כשהייתי ילד קטן
ניגשתי לאבא שלי ואמרתי, "אבא, אני חושב שאני ילדה קטנה".
והוא אמר, "חשבתי שיש לך זין".
והייתי כזה, "אוי, נכון, תפסת אותי".
עכשיו, הסיבה היחידה שאני מספר לכם את זה
זה להראות כמה שונאים היינו אז.
מבינים?
עכשיו, כל אחד יודע שלאנשים יש ניואנסים.
לא כולם רעים או כולם טובים.
אבא שלי עשה דברים טובים.
הוא היה במלחמת העולם השנייה,
הוא נלחם בהיטלר.
כלומר, עזרו לו. זה לא שהוא הלך מכות עם היטלר.
אבל אני אומר שהוא שחרר אותנו ממה שיכולה הייתה להיות
אחיזתם הקשה של הנאצים.
מה תאמרו על זה?
אז זה היה הצד הטוב שלו.
הצד המרושע שלו היה המחשבה המטורפת הזו שהייתה לו
שאם יש לך זין, זה קשור לעובדה שאתה בן.
אני אפילו לא יודע איך הוא היה יכול לחשוב על דבר כזה.
כיום, אנחנו אפילו לא יכולים להבין סוג כזה של חשיבה.
אבל אנשים נהגו לחשוב כך.
נכון שזה משהו?
עכשיו, במובנים אחרים, אבא שלי היה מאוד מתקדם.
לדוגמה, היה לנו חדר אמבטיה ניטרלי מגדרית.
אני השתמשתי בו, אחי השתמש בו,
אחותי השתמשה בו, אמי השתמשה בו.
כולם. לא משנה מאיזה מגדר אתה.
ואתם יודעים במה הקדמתי את זמני?
השפלת פרוצות.
תמיד הייתי נגד זה.
אני זוכר שאמרתי לחבר'ה בתיכון,
"חבר'ה, אני חושב שאנחנו עושים טעות גדולה
כשאנחנו משפילים את הפרוצות".
תבינו, זו הייתה הדאגה שלי.
אני מרגיש שאם נשפיל אותן יותר מדי, הן עלולות להפסיק להיות פרוצות.
מבינים?
ושנשים נוספות אולי לא ירצו להיות פרוצות.
יש לי רעיון אחר.
במקום להשפיל את הפרוצות, זה רעיון אחר, נועז,
אני אומר שניקח את הפרוצות ונשים אותן על הכתפיים שלנו.
ונגיד, "תחי הפרוצה!"
"כי היא פרוצה כארז".
משהו כזה, מבינים?
אז הקדמתי את זמני, הקדמתי מאוד.
בכל מקרה, לא על זה דיברתי.
על מה דיברתי לעזאזל? אוי, כן, המטוס.
כן, המטוס.
בחיי, אני לא מבין את זה.
יש להם כל מיני הודעות.
מה זה?
למה הם חושבים שאנחנו עדיין מאמינים לחרא הזה?
שמעתי אחת.
כנראה שהתבלבלתי, כי לא שמעתי את זה קודם.
אמרו, "אם מסכות החמצן שלכם ייפלו במקרה,
הקפידו לחבוש את מסכת החמצן שלכם קודם
לפני שתחבשו את מסכת החמצן לילד הקטן".
ואז אני אומר, "זו הייתה התוכנית שלי.
אתם לא צריכים לספר לכולם, קשקשנים".
אני לא יודע למה הם חושבים שנאמין להם.
הם אומרים, "תקשיבו…
אני יודע שאנחנו טסים מעל האוקיינוס השקט,
אבל אל תדאגו, אם במקרה נתרסק באוקיינוס השקט,
כריות המושב הן לא רק כריות,
הן גם סירות".
כן, הן סירות.
כל הזמן אתה מדליק את הטלוויזיה ומישהו שם אומר,
"טוב, מטוס התרסק באוקיינוס האטלנטי, אבל זה בסדר,
כולם הקשיבו לגברת, אז כולם על הסירות שלהם".
אנשים אומרים, "לעזאזל, למה קניתי את הסירה הזו?
הייתי צריך פשוט לקנות מלא כריות.
הייתי חוסך המון כסף".
זה העניין, אם אתה מתרסק,
בואו נהיה כנים,
אם אתה מתרסק עם מטוס, אין לך סיכוי לשרוד.
מצלמים תמונות של אתרי התרסקות, מצלמים סרטונים.
ולא רואים כלום.
כי בשלב הזה אתה הופך להיות חומר.
אתה כלום, אתה בעצם חומר.
"אפר לאפר, חומר לחומר", כמו שכתוב בכתבי הקודש.
מבינים?
ואז הקורבנות, הם נקראים שרידים, אבל חומר.
ומשפחות הקורבנות תמיד רוצות את השרידים.
הם אומרים, "אני לא יכול ללכת לישון כי אני כל הזמן חושב על קווין המסכן
ועל רגעיו האחרונים על כדור הארץ
כשהוא מסתחרר מטה לעבר מוות בטוח.
אם רק יכולתי לראות את השרידים שלו
אז הייתי יכול לישון טוב.
הייתי ישן מצוין.
ואז אקבל סגירה ופשוט אשכח מכל העניין הזה".
אני לא מבין את זה, אבל זה מה שאומרים.
ובאמת, אם את אימא של קווין, נראה לך שתשיגי את קווין?
נראה לך שיעלו על המטוס ויגידו,
"היי, תראו את זה, תראו שם.
זה לא נראה כמו השיער של קווין?
השיער הבלונדיני הזהוב… זה נראה כמו השיער של קווין".
"פרד, לא ראית קודם את עצם הירך של קווין? בואו נרכיב אותו מחדש".
לא, זה לא מה שהם עושים.
מבינים?
הדבר הכי טוב שיכול לקרות הוא שאולי ימצאו את תעודת הזהות שלך.
"תראו, כתוב נורם מקדונלד.
כתוב שהוא שוקל 86 ק"ג.
בסדר, שימו 86 ק"ג של חומר בתוך שקית
ותכתבו עליה "נורם",
ותמהרו,
היום תכף נגמר ואימא שלו רוצה את זה".
ואז אימא שלי תקבל את זה.
"תראו! זה נורם, מה תגידו על זה?"
לא זכרתי שהיו לו שלוש אוזניים.
נו, טוב.
כנראה שבסופו של יום אף אחד מאיתנו לא באמת הכיר אותו".
נראה שהפעם היחידה שבה תשרוד התרסקות מטוס
היא אם תתרסק לתוך הרי האנדים.
וזה אפילו יותר גרוע.
כי אז צריך להילחם
עם התסבוכת המוסרית של קניבליזם.
שאני מתנגד לה, דרך אגב.
אם אתם מכירים את העבודה שלי
אתה מכירים את מסירותי הבלתי נלאית למען האנטי-קניבליזם.
אבל אני לא מתכוון להשתמש בזה כדי להטיף נגד בריונות.
רובכם מבוגרים וביססתם את דעותיכם לגבי קניבליזם.
אני אוהב לפנות אל הילדים,
האנשים הצעירים.
אני נוסע ברחבי הארץ הנהדרת הזו, ואני הולך לבתי הספר
ואני מדבר עם הילדים.
ואני אומר להם, "תקשיבו…
אתם אולי חושבים שזה מגניב לאכול את החבר שלכם בשיעור אלגברה.
לא אשקר לכם, אתם תהיו הנושא החם בבית הספר במשך שנים רבות,
אבל מה לגבי העתיד?
מה לגבי העתיד?" אני שואל אותם.
הבעיה עם התרסקות לתוך הרי האנדים
והצורך לפנות לקניבליזם היא שלוקח להם כל כך הרבה זמן להחליט.
מבינים?
אומרים, "אני לא רוצה לאכול בן אדם! אני לא יכול לעשות את זה".
"לא יכול לאכול את טייס המשנה, לא יכול לעשות את זה".
ואז הימים עוברים ואומרים, "היי, אולי כדאי שנאכל את טייס המשנה".
לבסוף, הם משתגעים מרעב והם פשוט תוקפים…
וכל הדם של טייס המשנה עליהם, הקרביים של טייס המשנה
נופלים מהפה שלהם על החולצות הוורודות שלהם.
ו…
ככה לא אוכלים.
אסור לזלול.
כל תזונאי יגיד לכם.
אסור לזלול.
מה שצריך לעשות זה ללחך, זו הדרך הנכונה לאכול.
מבינים?
אתה מתעורר, אוכל מנה קטנה של טייס משנה.
ואז, בסביבות הצוהריים, אתה אוכל מנה קטנה של טייס משנה.
ואז, בערך שש פעמים במהלך היום
אתה אוכל מנות קטנות של טייס משנה.
תקשיבו לי, כל תזונאי יגיד לכם.
לא שאני תזונאי.
אני לא מתיימר להיות תזונאי.
טוב, לפעמים אני כן.
זה רק כדי להשיג בנות.
בנות גדולות ושמנות.
אני אומר, "היי, רוצה לעשות דיאטה? אני תזונאי".
ואז הן באות איתי, לפעמים.
לפעמים הן פשוט מתעצבנות.
לא יודע.
אבל, אני אפילו לא יודע על מה דיברתי.
לא דיברנו על השפלת פרוצות?
לא יודע.
אף אחד לא יודע יותר.
אני יודע, כן, המטוס!
כן. אתה… זה העניין.
אתה חייב להיות מוכן לכל מה שהחיים זורקים לכיוונך בעולם הזה.
זה מה שלמדתי כשהתבגרתי.
ואני מוכן. קניבליזם לדוגמה,
אני יודע מה הייתי עושה בהרי האנדים
בגלל שחשבתי על זה.
חשבתי על העמדה שלי.
אתם מבינים אותי?
טסתי מווגאס פעם אחת
והייתה מערבולת אוויר.
הייתי כזה, "אני אוכל את המזדיין ב-14…
העניין הוא, אתה חייב להיות מוכן.
אתה חייב להיות מוכן לכל מה שהחיים זורקים לכיוונך.
ואני מוכן.
אני זוכר שפעם אחת טסתי מווגאס ללוס אנג'לס
והייתה מערבולת אוויר קטנה,
ואני זוכר שאמרתי, "אני הולך לאכול את המזדיין הזה ב-14-A".
הבחור הזה נראה טעים.
בחור שמן וגדול!
אבל, בכל מקרה, די עם השטויות העגומות האלה.
אתם מבינים? יש לנו בעיות במדינה הזו.
למשל, גזענות שיטתית.
והנה הבעיה, אף אחד לא חושב שהוא גזען.
אני זוכר שהייתי בפורטלנד פעם אחת.
פורטלנד, אורגון.
והנהג אסף אותי כדי לקחת אותי להופעה.
ירדתי מהמטוס, הנהג נוהג.
אנחנו נוסעים דרך מרכז העיר פורטלנד והוא אומר,
"אין לנו גזענים בפורטלנד, אין גזענות בכלל".
והסתכלתי מסביב, כולם היו לבנים.
אז אמרתי לבחור, "טוב, זה די קל לא להיות גזעניים
כשכולם לבנים".
ואז הבחור אומר לי, "יש לנו מספיק".
ואני כזה, "אלוהים אדירים!"
"יש לנו מספיק".
זה לא בסדר.
למה כולם… לא כולם, אבל הרבה נהגים מסיבה כלשהי,
נהגי מוניות וכאלה,
מתבררים כגזענים?
אני שומע את זה הרבה, כי אני לא נוהג,
אני נכנס למונית והבחור אומר, "אתה יודע מה הבעיה במדינה הזאת, נכון?"
אני אומר, "יש לי מושג, מה?"
קרה לכם פעם שמישהו אמר משהו ואפילו לא ידעתם לאיזה גזע הוא התכוון?
פעם מישהו אמר לי, "אתה יודע מה הבעיה במדינה הזאת?"
אני אומר, "ספר לי".
הוא אומר, "יותר מדי סקאדל-הדס ארורים".
הייתי כזה, "מה?"
אז חיפשתי את זה במילון, בוויקיפדיה.
בכל מקום.
מצאתי "סקאדל",
ומצאתי "הד",
וניסיתי לחבר אותם יחד, לא הצלחתי להבין.
שאלתי אנשים מכל הגזעים,
ואף אחד לא שמע מעולם את המושג "סקאדל-הד".
ואגב, לא אכפת לי אם נפיל את האשמה של כל הבעיות שלנו
על הסקאדל-הדס.
מבינים? נהפוך אותם לשעירים לעזאזל.
למה לא?
למעשה, למה שלא נהפוך את העיזים לשעירות לעזאזל?
כמו בעבר.
כן, נקריב עז.
נהפוך את זה לבעיה שלה.
זו האשמה.
העז הזו שאוכלת קופסת שימורים.
בכל מקרה, אני לא כאן כדי לדבר על עיזים.
אני לא יודע למה אני כאן.
יודעים למה שמתי לב לאחרונה? לכל אחד יש דעה.
ואני,
כשהייתי צעיר זה לא היה ככה.
לאנשים היו אולי שש דעות.
פעם היית פוגש מישהו, והיו לו שמונה דעות.
היית אומר, "לעזאזל! הבחור הזה דעתן!"
בערך שש דעות… ורובן היו על אוכל,
למען האמת.
אנשים היו אומרים, "קאונט צ'וקולה? מה לא בסדר איתך?"
דברים כאלה.
כלומר, יש לי דעות…
יש לי דעות שיש לכולם.
כמו, לא יודע…
צהוב זה הצבע הכי טוב.
לא יודע אם הייתם קוראים לזה דעה. זה רק…
רגע, זה הטלפון שלי.
הלו?
אצטרך לחזור אליך כי אני עושה ספיישל.
בטלוויזיה, ספיישל סטנד אפ.
אחזור אליך, בסדר?
בסדר.
מצטער על זה, חבר'ה.
בכל מקרה, כמו שאמרתי, אין לי ממש דעות,
ואני יודע שלהרבה אנשים אין דעות
כי אני רואה את זה בטלוויזיה.
אני צופה ב-CNN והם שואלים שאלה.
לפעמים היא קשה. הם שואלים,
"מה דעתך על הסכם הים של דרום מזרח אסיה?
איך אתה חושב שזה ישפיע על התוצר הלאומי הגולמי של סינגפור?"
ו…
בכל מקרה, בסוף הם שואלים את השאלה הזו,
"האם לדעתך הוא טוב, כן או לא?"
ובסוף הם מראים את התשובה. אני מת על סקרים.
אז אני תמיד אוהב… להשתתף ב…
בסוף תמיד רואים את אותו הדבר.
הם יראו את הסקר בצורה של תרשים עוגה.
ואתה תגיד, "לעזאזל! בא לי לאכול עוגה!"
בכל מקרה, הם מראים תרשים עוגה ויהיה כתוב 45 אחוז "כן".
ארבעים וחמישה אחוז "לא".
עשרה אחוז, "אני לא יודע".
אז זה בסדר.
אני לא מתבייש להיות חלק מהעשרה אחוזים.
נשמע קטן, אבל עשרה אחוז מהמדינה הנהדרת הזו,
זה 35 מיליון אנשים שלא יודעים. זה בסדר.
אני מת עליהם, בחיי, בכל פעם שאני רואה סקר כזה אני מתקשר.
אני אומר, "שלום, הגעתי לטלוויזיה?
כן, שאלתם קודם שאלה.
אני לא יודע.
אני לא יודע את התשובה לשאלה.
תקשיב, יש לי שאלה בשבילך.
מה הייתה המשמעות של המילה השנייה?
באמת?
בסדר, כדאי שתכניס אותי לתוך הסקר הזה שנראה כמו עוגה, בחור.
אני לא טיפש".
ואז אני מנתק את… הטלפון שלי.
אבל, אני אומר לכם, אתם חייבים, במיוחד בזמן הבחירות,
יש הרבה…
כשאתה קומיקאי, מצפים ממך לדעת דברים בימינו.
פעם זה לא היה ככה.
בזמן מלחמת וייטנאם, לא היו אומרים,
"מעניין מה רד סקלטון חושב על זה".
אבל כיום, שמעתי שאומרים,
"קומיקאי הוא הפילוסוף של ימינו".
הבנתם?
קודם כל, זה תמיד מעציב אותי בשביל הפילוסופים האמיתיים של ימינו
שקיימים.
הם עובדים, מנסים לחשוב על הפילוסופיה שלהם ואומרים,
"לעזאזל!
שמעתם פעם על קומיקאי מועדוני הלילה הזה?
הוא עושה עבודה טובה מאוד על 'טוטליגיזם'" או משהו כזה…
כשמתחילות הבחירות, זה מה ששמתי לב אליו.
הן קשות מאוד.
כי הם מנסים להשיג את האנשים החכמים,
שיודעים דברים.
האנשים שיודעים, כי הם 90 אחוז, זוכרים?
אני לא מכיר אנשים, רק עשרה אחוזים.
אז הם ינסו להתקיל אותך
עם פרסומות קשות מאוד.
ראיתי אותן.
מישהו מופיע בטלוויזיה,
או מישהי,
ויגיד, "אם אתם רוצים לשמוע איך אני אתקן את שירותי הבריאות
וגם את בעיית חובות הסטודנטים הגדולה במדינה הזו,
וגם אשמור על ביטחון הגבולות שלנו,
אבל עדיין אהיה רחום,
אז בבקשה היכנסו ל-"www.myname"
שם יש לי מצע של 45 עמודים".
ואז אני אומר, "אוי, לא…
אני לא מתכוון לעשות את זה".
אגיד לך למה, זה לא נגדך,
אתה נראה כמו בחור טוב.
אני פשוט לא יכול לקרוא את המצע שלך באורך 45 עמודים
כי מוקדם יותר היום, מישהו אמר לי
שאני חי רק פעם אחת.
אז…
מה אפשר לעשות…
עדיין יש לי חצי קופסה מלאה של "מטלוק".
מארזי דיסקים של "מטלוק".
אין לך הרבה זמן, אתה חייב לבחור.
אתה חייב לבחור.
אבל בהמשך, כשמתקרבים לבחירות,
שמתי לב שזה מה שתמיד קורה.
בכל פעם כשמתקרבים לבחירות,
כשנשארים רק שלושה ימים לבחירות,
והן תמיד צמודות,
אומרים, "יודעים מה אנחנו צריכים למצוא?
את אלה שלא יודעים כלום".
זו דרך מוזרה מאוד לבחור את מנהיג העולם החופשי,
אבל זה הכי טוב שיש לנו.
ואומרים, "חייבים למצוא את אלה שלא…"
ואז הפרסומות הופכות להיות קשות מאוד.
לא מדברים על הים של יפן או משהו כזה.
מישהו מופיע בטלוויזיה ואומר,
"היי, תקשיב, תן לי לשאול אותך שאלה.
אתה אוהב את הצבע צהוב?"
ואני אומר, "בטח שאני אוהב צהוב".
והוא אומר, "כן? גם הבחור הזה".
והם מראים בחור מנופף שמצביע על מישהו שלא קיים,
לובש חולצה צהובה.
ואז אני אומר, "רות, בואי הנה! לעזאזל!
הנה בחור בטלוויזיה שמדבר בשבילי, סוף סוף. רות!
נכון שאני מתרגש מכמה שהצבע הצהוב הוא מגניב?
הבן זונה הזה… סוף סוף, אדם שמדבר
לא אליי, אלא בשבילי".
יודעים מה קראתי?
אומרים שהסיבה שאתה מצביע למישהו
היא שאתה מצביע למי שאתה הכי רוצה לשתות איתו בירה.
אני יודע שזה נשמע מוזר, אבל זה נכון.
מצביעים לנשיאים לפי מי שהכי היית נהנה לשתות איתו בירה.
מה שיותר מעניין לדעתי
הוא שאף אחד אף פעם לא השתמש בזה לטובתו הפוליטית.
אם זה הייתי אני, זה היה כל הקמפיין שלי.
זה היה הבסיס שלו.
בירה!
בכל מקום שהייתי מגיע אליו הייתי מחזיק כוס בירה.
מבינים?
הסלוגן שלי יהיה, "אה!"
ואחזיק את הבירה שלי,
ואגיד, "אה!"
"אתם אוהבים בירה?
גם אני!
תצביעו עבורי ואז תוכלו לבוא לבית הלבן ו…
אה!"
לעזאזל, אני מזדקן.
רואים, אני לא צריך להגיד לכם.
אני אוהב לחבוש את אלה כי הן מסתירות את כל השיער הלבן שלי.
אני לא רוצה לצבוע את השיער שלי יותר.
אני לא רוצה שאף אחד יצבע את השיער שלי בשחור,
כי אני לא רוצה למות ואז להיות מופתע.
מבינים?
להגיד, "לעזאזל, אני נראה טוב".
ומישהו יגיד לי, "הלבנתי את השיער שלך.
למה אתה חושב שעשיתי את זה?
אמרתי לך לעשות סדר בעניינים שלך, למען השם".
בכל מקרה, אתה שם לב שאתה מזדקן
כשאתה מתחיל לבדוק את מצב היד השמאלית שלך.
אתה אומר, "לעזאזל, היד השמאלית שלי מרגישה קצת מוזר".
זה כל מה שאני יודע על רפואה.
אם היד השמאלית שלך מרגישה מוזר,
או שהתקף לב מתקרב
או ששום דבר לא יקרה.
אני אוהב רופאים, אני אוהב מומחים.
אבל זה מה שאני לא מבין.
כואבת לך הרגל, אתה רוצה ללכת לרופא רגליים.
אתה מתקשר לרופא הרגליים, הוא אומר, "אני לא יכול לבוא,
תצטרך ללכת לרופא רגיל".
אז אתה הולך לרופא רגיל והוא אומר, "אתה צריך ללכת לרופא רגליים.
רק תשלם לאגנס 80 דולר בדרך החוצה".
מה זו ההונאה הזו?
אתה אומר, "בסדר".
הוא אומר, "אם אתה כאן, רוצה שאבדוק לך לחץ דם?"
"לא, זה בסדר.
בדקו לי לחץ דם בערך 5,000 פעמים".
אני אפילו לא יודע מה זה אומר. הוא אומר, "זה 150 על 60".
אני אומר, "זה טוב?"
הוא אומר, "אני לא יודע, הכול מטושטש.
אני רופא.
אני הולך לדפוק על הברך שלך עם פטיש עכשיו".
זה הכי מוזר בעיניי.
לא עברנו את זה?
זה כמו סרט מצויר משנות ה-50.
בחור שולף פטיש, דופק איתו על הברך,
אתה אומר, "הברך שלי! אוי, אלוהים, זה כואב!"
והבחור כותב, "מצוין, טוב מאוד.
ככה בדיוק אתה צריך להגיב כשהברך מקבלת מכה מפטיש".
לפעמים רופאים רק יודעים מילים חכמות.
ראיתם פעם כאלה?
פעם אחת, אני זוכר שהייתי ממש עייף.
היה לי משהו, לא יודע מה.
אני אומר, "ד"ר, יש לי בעיה, אני ממש עייף".
הוא אומר, "נשמע לי כמו תסמונת עייפות כרונית".
אמרתי, "באמת, מה זה?"
הוא אומר, "כרוני פירושו תמיד, ועייפות זה אומר שאתה עייף.
תסמונת, זה אומר משהו שיש לך.
בכל מקרה, שלם לאגנס 80 דולר בדרך החוצה."
מי יודע למה הרופאים האלה מתכוונים עם הקשקשת הרפואית שלהם.
רופא אמר לי אתמול
שעכשיו אני יותר וירוס מאשר פונדקאי.
מה זה אומר בכלל?
מי יודע?
הנה הבעיה.
אתה הולך לרופאים יותר מדי, הם מתחילים לחשוב שאתה היפוכונדר,
ואז הם לא לוקחים שום דבר ברצינות.
השמועה מתפשטת אצלם.
קהילת הרופאים זו קהילה קטנה.
פעם אחת עשיתי טעות ועשיתי בדיקת משטח צוואר הרחם.
מישהו בדק לי את משטח צוואר הרחם.
והכול יצא בסדר.
ואז התפשטה שמועה שאני היפוכונדר.
אבל אני לא היפוכונדר,
אני רק חושב שאני היפוכונדר.
לחבר שלי שיש לו בעיה רפואית, זה נורא,
הוא שוקל 265 ק"ג.
אני לא משקר.
התברכתי באותם חברים מאז שאני בכיתה ד'.
בילי, ג'ימי, ריקי, אני.
כולנו הלכנו בדרכים שונות,
אבל ג'ימי נהיה שמן, ואז הוא נהיה ממש שמן,
ואז סבל מהשמנת יתר, ואז נהיה שמן בצורה חולנית.
עכשיו הוא שוקל 265 ק"ג, זה מדהים.
הוא מאלה שלא יכולים לצאת מהבית שלו.
אבל לבסוף הוא החליט להשתנות, תודה לאל.
אז יש לו פסיכיאטר, השגנו לו תזונאי,
אנשים שיעזרו לו.
אחד משלושתנו הולך לבקר אותו
כדי לעודד אותו,
וזה נפלא.
אבל הוא אמר משהו שהדהים אותי לפני כמה ימים,
בפעם האחרונה שראיתי אותו, שזה היה לפני כחצי שנה.
"לפני כמה ימים…"
אבל הוא אמר לי, "נורם, לא תאמין,
אבל בשלב מסוים בחיי שקלתי 61 ק"ג".
ואמרתי, "אני מאמין לזה.
אני חושב ששקלת כל משקל עד 265 ק"ג.
אני לא חושב שנולדת במשקל הזה".
חבר אחר שלי היה בעל פיגור שכלי.
אני יודע שלא אמורים להגיד את זה יותר,
אבל ככה אמרנו פעם.
ואני מבין את המונח הזה.
זה אומר שאתה עצור,
היכולת המנטלית שלך מפגרת או עצורה.
בכל מקרה, אגיד תסמונת דאון, לא אכפת לי.
לא אמרתי את זה הרבה זמן בגלל שחשבתי
שאנשים יחשבו שאני רופא,
ואצטרך לדפוק על הברך שלהם עם פטיש.
לא יודע.
אבל בכל מקרה, אני אוהב…
לחבר הכי טוב שלי הייתה תסמונת דאון.
אני אוהב אנשים עם תסמונת דאון, הלוואי שלי הייתה תסמונת דאון.
ואגיד לכם למה.
כי הם מאושרים.
מבינים? הם מאושרים!
מה לא בסדר בזה?
בחיי, הלוואי שהייתי מאושר.
הייתי מאושר כשהייתי עם חבר שלי, זה בטוח.
הלוואי והיה לי חבר עכשיו.
כמה אתם מאושרים? הייתם פעם מאושרים?
זה קורה מידי פעם.
אצלי זה בדרך כלל כשאני מתעורר.
אני מתעורר ואומר, "לעזאזל,
אני שמח שקניתי את הכרית של Tempur-Pedic.
זו הייתה הרכישה הכי טובה שאי פעם עשיתי".
אבל אז האור נכנס מתחת לדלת,
מאיר אותך.
ואז החיים שלך נכנסים ונדבקים אליך כמו קורי עכביש.
ואתה כזה, "לעזאזל, זה לא כיף".
הלכתם פעם למראה והסתכלת על עצמכם?
אני לא מדבר מבחינה פיזית.
פשוט פנים אל פנים.
אמרתם, "אלוהים אדירים, מה קרה לי?
אני הולך לחזור למיטה להתכסות".
אז הייתי רוצה שיהיה לידי חבר עם פיגור שכלי.
מישהו עם תסמונת דאון שיגיד,
"אני אוהב בננות!"
ואני אגיד, "לעזאזל, אף פעם לא הסתכלתי על זה ככה.
גם אני אוהב בננות".
"הן צהובות!"
"לעזאזל, אתה צודק, הן באמת צהובות.
מה אתה אומר שנלך לקנות בננה צהובה?"
אנשים כועסים עליי ובכל זאת מרחמים עליהם!
אני מקנא באנשים עם תסמונת דאון.
מבינים?
הם מרחמים עליהם.
מי הרע בתרחיש הזה?
אני אומר לכם, אם הייתה איזושהי זריקה שבעזרתה היה לי תסמונת דאון,
הייתי עושה אותה,
כי אני אשמח להיות מאושר כל הזמן.
מבינים?
ויש אנשים שאומרים, "אנשים עם פיגור שכלי לא תמיד מאושרים".
אני אומר, "אף עם לא ראיתי…"
ראיתם פעם מישהו ציני עם תסמונת דאון?
ראיתם פעם מישהו אומר,
"לעזאזל בננות, הן צהובות. לא אכפת לי. למי אכפת?"
אף פעם לא ראיתי.
אבל, אושר, הדבר שאנחנו הכי שואפים אליו.
אנשים מרחמים על אנשים שיש להם את זה.
הם יסתכלו על קבוצת אנשים עם תסמונת דאון ויגידו,
"בחיי, תראו, זה שובר לי את הלב כשאני רואה אותם.
יודעים למה? הם מאושרים, נכון?
זה בגלל שהם לא מבינים את זוועות החיים.
זה מעציב אותי, זה גורם לי לנענע בראשי בעצב ככה.
ואתם יודעים מה הכי עצוב?
שאין תרופה.
הם כנראה ימותו מאושרים".
בכל מקרה,
אני מקווה שכולכם בסדר.
אני שמח שיש לי את אשתי, רות.
היא בסדר.
היא צופה הרבה בטלוויזיה.
יש לה כל מיני הנאות אסורות.
ההנאות האסורות שלה זה לצפות ב-Housewives Of Atlanta.
לא יודע אם ראיתם את זה.
ההנאה האסורה שלי היא למצוא קשישים ולירות בהם ברגל.
זו רק בדיחה.
זו בדיחה!
הרגשתי שהגיע הזמן לספר בדיחה, אני חושב שאולי זה כתוב בחוזה שלי.
בכל מקרה…
אשתי, בחיי, היא לא הכי מבריקה, רות.
יש לנו מה שנקרא "אישור מיוחד". יודעים מה זה "אישור מיוחד"?
זה אומר שמותר לך לקיים יחסי מין עם שני אנשים
שהיית רוצה לקיים איתם יחסי מין כי הם מיוחדים.
אני בחרתי… ובני הזוג צריכים להסכים לזה.
אז אני בחרתי באישור שלי את אנג'לינה ג'ולי וכריסטי ברינקלי.
רות, אשתי, היא כל כך טיפשה שאתם יודעים במי היא בחרה?
המקסיקני שמכסח את הדשא שלי ואת אחיו.
מכל האנשים בעולם.
אבל אני אוהב נשים.
אני חושב שנשים הן עדיפות על גברים, ואגיד לכם למה.
הן יוצרות חיים, תחשבו על זה, מבינים?
מה גברים עושים?
אולי הם אוכלים שמנת חמוצה וצ'יפס בצל או משהו.
נשים יוצרות חיים, למען השם.
זה מדהים.
מבינים?
אם הייתי אישה, זה כל מה שהייתי עושה, יוצר חיים.
הייתי הולך למסיבות ואומר, "היי, פרד.
מה אתה עושה? אני לא זוכרת".
ופרד היה אומר, "אגיד לך מה אני עושה, לורטה".
זה השם שלי
בסיפור.
הוא היה אומר, "אגיד לך מה אני עושה, לורטה".
אני חושב שאת יודעת שאני עובד בבנק עבור מר אברנתי.
ו…
עיקר העבודה שלי היא שאברנתי נותן לי ערימה בגודל כזה של מסמכים,
ועד סוף היום, אם אצמצם אותה לגודל כזה, זה טוב…"
ואני אגיד, "חכה שנייה, אני מצטערת.
אני חייבת לעצור אותך.
זוכר שסיפרתי לך שאני יוצרת חיים?
חיי אנוש.
צורת החיים הגבוהה ביותר.
אני פשוט חייבת לומר לך
שהחיים בעטו בי.
אתה יכול להבין את זה?"
והוא יגיד, "ובכן, אני…
תראי, אברנתי מעולם לא נתן לי את המשרד הפינתי כמו שהוא הבטיח.
והיו הרבה ארוחות צוהריים שבהן הוא העלה את זה.
ואז הנדרסון הופיע,
והכול השתנה.
על אני עובד?
אני פשוט צריך להתפטר".
בכל מקרה,
מה למדנו מהמעשייה הקטנה הזו?
זה מצחיק, זה מה שחשבתי…
אתם יודעים שלכולם יש שם עכשיו?
לכולם יש זהות.
נניח, המיניות שלכם.
נניח שגבר אוהב גבר,
זה הומוסקסואל,
אם אתה נמשך לבן אדם מהמגדר שלך.
אם אתה נמשך לבן המין השני,
אז אתה הטרוסקסואל.
מה לגבי מישהו כמוני שעושה ביד כל הזמן? מה אני?
לא יודע, לא חושב שיש מילה.
אבל זה מה שאני חושב על אוננות.
תחשבו על זה,
זה כמו התקף פסיכוטי שאתה צריך לעבור.
בדמיונך
צריכה להיות תמונה שלך עם אישה
ואתה צריך להאמין בזה כל כך שאתה לא מאמין למה שבאמת קורה.
אתם מבינים אותי?
לא יודע, הרבה גברים… לי אין דימיון מפותח.
הרבה גברים יעשו את זה עם מגזין פלייבוי.
או אולי ויקטוריה סיקרט או משהו כזה.
אבל אין לי את הדימיון לזה, מבינים?
אני מנסה, אבל אז אני כזה,
"בסדר, את, בואי הנה עם הוויקטוריה סיקרטס שלך.
אראה לך את התחתונים".
לא יודע למה אני רע אליהן, אבל…
אגיד, "למה שלא תבואי ותורידי את התחתונים שלך?"
והיא תגיד, "אני לא עושה את זה". ואני אומר, "לא… להתראות.
לא חשבתי שתורידי.
סליחה שביקשתי ממך להוריד את התחתונים שלך".
אבל…
אין לי את הדימיון לזה.
בכל אופן, יש אישה שעובדת מול הבית שלי בסבן אילבן.
היא לא נראית משהו, אבל היא מחבבת אותי,
זה מה שחשוב,
ובצורה המסוימת שבה נשים אוהבות גברים.
אני יודע שהיא מחבבת אותי כי פעם קניתי שמנת חמוצה וצ'יפס בצל
וגלידת וניל שקדים,
ואני קונה את זה,
והיא אומרת, "גם אני אוהבת שמנת חמוצה וצ'יפס בצל".
ואני אומר, "כן, זה מעניין".
והיא אומרת, "אני ממש אוהבת אותם". ואני מרים מבט ו…
לפעמים הצל של הדבר גדול יותר מה…
בכל מקרה…
ידעתי שהיא מחבבת אותי.
ואז, בחודשיים שלאחר מכן אני מאונן.
אלוהים אדירים.
עכשיו, בראש שלי נמצאים אני והבחורה…
אני לא חושב שכל גבר יכול לדמיין
את עצמו מאונן.
זה לא יעבוד. ואני מדבר רק על גברים.
שאלתי נשים.
שאלתי, "מה את עושה כשאת שוכבת לבד
ומתחילה להזיז את האצבע שלך
כמו כנף של יונק דבש?
על מה את חושבת?"
והן אומרות, "על ערסל".
ואני כזה, "אוי!"
בכל מקרה, הן קצת יותר מתקדמות.
אנחנו צריכים לחשוב על תרחיש ספציפי.
אז התרחיש שלי הוא האישה מסבן אילבן,
ואני אומר, "היי, נותנים לך הפסקה.
אני אראה לך מה זה הפסקה, בואי הנה".
הבדיחות שלי אפילו לא הגיוניות.
בכל מקרה…
מה שמעניין אותי זה הרגע שבו הכול נגמר.
מבינים?
כשארבע השניות האלה שרדפת אחריהן כל כך הרבה זמן
נגמרות.
מבינים?
אתה חושב על כל מיני דברים.
יש לך התקף פסיכוטי שיכול להתחרות בסכיזופרן פרנואיד.
פתאום הוא נגמר ואתה כזה, "אה!"
זה רק אני.
אין כאן נשים בכלל.
זה רק אני.
אני חייב להתאפס על עצמי.
מה אעשה?
אני יודע.
ארד למטה,
אקנה כריך גבינה.
כן, לעולם לא אחשוב על זה שוב.
בדיוק.
בכל הכנות,
לפעמים אני מרגיש רע שעשיתי את זה.
התעללות עצמית, שוכב עם עצמי.
בגלל… בגלל שאני נוצרי.
אבל הרבה אנשים חושבים שהנוצרים צדקנים.
אבל אנחנו לא, אנחנו חוטאים כל הזמן.
כל הזמן. לדוגמה…
אני אוכל תפוחים.
תחשבו על זה שנייה, זה בעמוד הראשון.
הדבר הכי נורא שאתה יכול לעשות.
ואני זולל תפוח.
בטח, אני אוהב תפוחים, אבל…
האם זה שווה להיאנס על ידי השטן לנצח?
אני אומר לא!
בכל מקרה…
אני יודע שיש אלוהים.
אנשים אומרים, "אתה נוצרי רק בגלל שגדלת בבית נוצרי…"
ואני מבין את זה, וזה אחד הפחדים הכי גדולים שלי,
שבחרתי בדת הלא נכונה.
שהאמנתי בה, אבל אז מתתי ואמרתי,
"זה אתה!
חשבתי שזה מישהו אחר".
הייתי צריך להרוג כופרים כל הזמן הזה.
טוב, מה אפשר לעשות?
היי, האם ידעתם…
סוף סוף גילו שישו,
בין אם אתה דתי או לא,
שישו היה דמות היסטורית,
כנראה דמות היסטורית.
אני לא חושב שזה מעניין
כי זה משנה רק אם הוא היה אלוהי או לא.
אבל הם גם מצאו, חשבתי שזה מאוד מעניין,
הם מצאו מגילת ים המלח חדשה,
ובתוכה הייתה בשורה על ישו ה.,
ומתברר שהוא היה אמיתי,
והוא גדל בעיר ממש ליד ישו.
לעתים קרובות הוא היה… היו לו חיים קשים
כי אנשים היו באים אליו ואומרים, "היי!
מאסטר, אפשר לגעת ביד שלך?"
והוא היה אומר, "זה לא אני!
אני שרברב למען השם.
אתם מחפשים את בונה הארונות".
והיו אומרים, "בבקשה, מאסטר, תן לנו לגעת ביד שלך".
והוא היה אומר, "תוכלו לגעת אם תרצו אך אני אומר לכם ששום דבר לא יקרה.
הייתי צריך ללכת על השם הווארד.
אני לא אוהב את זה בכלל".
בכל מקרה, חשבתי שזה מעניין.
תקשיבו, חבר'ה, אני לא רוצה להיות מדכא.
אבל אתם חייבים לעשות צוואה, אני אומר לכם.
זה חשוב מאוד, אני אגיד לכם למה.
כי אם לא… אגיד לכם מה זו צוואה.
זה אם במקרה נכנסתם לתרדמת, משהו כזה,
הצוואה אומרת לרופא מה לעשות,
וזה בד"כ קשור למכונה.
מכונת הנשמה.
אני לא רוצה לבאס את כולם,
אבל רבים מכם בסופו של דבר יהיו מחוברים למכונה.
נשמע מוזר, אבל…
לא אגיד לכם מי מכם.
אני לא חושב שזה הוגן.
אבל יש לי הסבר פשוט.
זה העניין.
אם לא תעשו צוואה, אתם יודעים מה יקרה?
אתם יודעים מי יחליט? המשפחה שלכם.
נחשו מה הם יחליטו?
אולי מה שהם תמיד מחליטים.
לא, הם תמיד מחליטים אותו דבר.
בהתחלה הם לא.
כי זה כיף להזמין את החברים שלך,
יש משהו ששוכב שם ואתה אומר, "תראו אותו,
פעם היו לו חלומות, עכשיו הוא סתם אפור.
נו, טוב.
פעם הוא הכין לי פאי תפוחים".
אבל בכל מקרה,
כל דבר טוב מגיע לסיומו מתישהו.
כמובן שהמשפחה הולכת…
ואני יודע שזו תהיה אחותי, היא תגיד,
"ד"ר, אתה זוכר כשאמרת שנורם
אף פעם לא אמר מה הוא רוצה לעשות אם יהיה מחובר למכונת הנשמה?
אני לא יודעת אם זה נחשב,
אבל פעם אחת אני זוכרת שאכלנו ארוחת צוהריים
ונורם אמר לי, 'את יודעת, אם אי פעם אהיה מחובר למכונת הנשמה,
אז אני חושב שכדאי ש…
תהרגי אותי'".
ואז כל שאר האנשים בחדר יגידו, "גם אני זוכר שהוא אמר את זה!"
ומה אם היית בתרדמת, עדיין יכולת לשמוע, ואתה כזה,
"אוי לא!" אבל אתה אפילו לא יכול לדבר איתם.
מה שהתכוונתי לומר זה שאצלי בכלל לא מצוינת מכונה.
יש לי כל מיני סעיפים שונים ומשונים,
דברים שיגנו עליי…
כי אני לא רוצה שאיזה מישהו ינתק את המכונה שלי.
מבינים?
ושאחותי תשחד אותו במסדרון.
אני יודע איך הדברים עובדים, אני אומר לכם.
בנוסף, מה יקרה אם הם יגידו, "אוקיי בואו ננתק את המכונה",
ואז מישהו ייכנס ויגיד, "יש לי חדשות טובות!
אוי… ניתקתם את המכונה?" הם יגידו, "כן, מה החדשות הטובות?"
הוא יגיד, "כלום, לא, שום דבר.
פשוט אומרים שלברון ג'יימס אולי ייכנס להיכל התהילה.
בכל מקרה, כדאי שתלכו הביתה ותתאבלו.
יודעים מה אחת הדרכים הטובות ביותר להתאבל?
אל תקראו עיתון,
אל תסתכלו באינטרנט,
או כלום.
זה מה שאומרים".
לא יודע, בחיי.
יש יותר בעולם הזה מאשר שמישהו יכול להבין.
פסיכולוגיה. אני לא מבין בפסיכולוגיה.
אני לא יודע אם זה אמיתי.
אומרים שיש אנשים שיש להם זכרונות מודחקים.
זיכרון פשוט יחזור אליהם
מלפני 30, 40 שנה.
זה אף פעם לא זיכרון טוב.
הם אף פעם לא יגידו, "לעזאזל, פעם אהבתי עוגת אפרסק.
אני חייב להביא חתיכת עוגת אפרסק".
זו תמיד התקרית הכי אלימה, מינית ומחרידה.
מבינים?
ואני לא אוהב את זה.
כי זה העניין עם זיכרון מודחק.
אתה כבר לא יכול להיות בטוח במה שקרה.
פעם הייתי במסיבות, ואני אומר את זה בגאווה גדולה,
אנשים היו ניגשים אליי ואומרים, "היי, נורם, דוד שלך פעם זיין אותך בתחת?"
הייתי אומר, "לא".
והייתי מאושר.
התגאיתי בזה מאוד.
אבל עכשיו אני לא יכול להגיד את זה יותר,
כי יש שתי אפשרויות.
או שדוד שלי זיין אותי בתחת ושכחתי,
או שהוא לא זיין אותי בתחת.
אז כשאנשים באים אלי עכשיו ושואלים אותי,
"דוד שלך זיין אותך בתחת?"
כל מה שאני יכול לומר זה, "לא יודע.
חמישים-חמישים, אני מניח".
אם אני מבין מתמטיקה, זה 50-50.
אבל אני אפילו לא יודע אם אני מאמין בפסיכולוגיה.
ואגיד לכם למה.
כי חבר שלי, לכל דבר אצלו יש שתי משמעויות.
מבינים?
כי הוא אומר, "אתה יודע שיש את המודע והתת…"
בכל מקרה…
פעם אחת אני עם הבחור הזה, אנחנו אוכלים ארוחת ערב,
ואני לוקח כוס חלב,
אני שותה את החלב
והבחור אומר, "אתה יודע למה אתה שותה את החלב הזה, נורם?"
אני אומר, "לא, למה?"
אני יודע שמשהו מתקרב.
הוא אומר, "זה בגלל שאתה מתגעגע לינוק מהחזה של אימא שלך".
ואני כזה…
"למה היית צריך להגיד את זה?"
ואני תקוע.
מה, אני הולך לשתות עכשיו את החלב? יש שם חלב קר וטעים.
ואתם לא מכירים את אימא שלי, אבל היא בת 84, למען השם.
היא אישה מתוקה והכול, אבל…
אתם יודעים מה?
חשבתי על אימא שלי לפני כמה ימים כי…
מכירים את תנועת ה-Me Too ואת תנועת ה-Time's Up?
זו תנוע… מעולם לא ראיתי…
מעולם לא עברתי מהפכה כזו.
זה מאוד מרגש לראות נשים מקבלות
את מה שמגיע להן מלכתחילה.
אבל לכל מהפכה יש את הקורבנות שלה.
בשבילי זה נשים כמו אימא שלי,
או אולי לכם יש אימא או סבתא,
אלו הנשים האלו. אני זוכר שגדלתי עם אימא שלי.
היא הייתה מבשלת, היא הייתה במטבח.
"יש לך מספיק רוטב?
יש עוד קצת הודו. אוי, הלפת!"
היא הייתה מוציאה את הלפת.
והייתי אומר, "אימא, יש לך מספיק לאכול?" והיא אמרה, "אוי, כן".
אבל היא הייתה אוכלת את השאריות שלנו.
והיינו אומרים, "אפשר לעזור עם הכלים?" -"לא, תראו את הפוטבול שלכם".
אני אוהב את אימא שלי.
היא חיה כאן ממש לידי.
היא נהדרת.
אני לא חושב שאמא שלי אי פעם אמרה מילה
שהייתה בה אירוניה כלשהי.
מבינים?
היא פשוט כנה, היא פשוט שמחה,
היא יודעת איך לאהוב, היא לא שופטת.
ואני לא חושב…
היא תלך לפעמים למכולת ותחזור, היא עשתה את זה לפני כמה ימים.
היא חזרה ואמרה, "קרה דבר מצחיק במכולת". אמרתי, "מה קרה, אימא?"
היא אמרה, "אישה נכנסה וקנתה אשכולית והיא עלתה 1.69 דולר
ובשבוע שעבר היא עלתה 1.19 דולר".
ואז אמרתי, "זה לא סיפור, שלא לדבר על סיפור מצחיק.
אני אפילו לא חושב שזה נחשב כסיפור".
בכל מקרה, הנקודה שלי היא שהייתי מחליף את…
אני לא יודע מה הנקודה שלי, באמת.
כן, אני יודע! אני לא רוצה למצוץ לה את הציצים!
זו הייתה הנקודה שלי.
אולי זה עושה אותי רדוד, לא יודע.
הישארו בטוחים, אנשים. אני אוהב אתכם.
הייתי מפיל את המיקרופון, אבל שילמתי עליו.
זה היה מתוק, בחיי.
לעזאזל.
סיום עצוב.
אלוהים.
כן.
חשבתי על שני דברים.
הדבר הראשון שחשבתי עליו הוא שאולי אני חייב לדרו מייקל התנצלות.
כי הוא עשה ספיישל בלי קהל
ושנאתי אותו.
כי הסתכלתי על זה כמו תחרות שחייה בלי מים.
זה כל העניין.
כי זה… היה חביב מאוד.
זה היה מדהים.
הצורה שונה.
זה לא בדיוק סטנד אפ, זה משהו אחר.
והמתנה הגדולה הייתה יכולה להיות
להיות בחדר מלא באנשים בזמן שנורם עושה את זה לאנשים האלה.
כי זה היה מעריך, מודד,
ומכוון את מה שהוא מדבר עליו.
ובשביל שנשב כאן ונסתכל על זה
זה לא מבחן אמיתי לשום דבר מלבד שכולנו אוהבים את נורם,
ואלוהים אדירים, הוא בהחלט יצירתי,
בהחלט אנרגטי.
אבל לא צפינו בסטנדאפ כי זה היה בלתי אפשרי.
אבל יש שם משהו, בהחלט.
אין ספק. -כן.
אני גם שוכח כמה הוא פואטי.
כן.
לא הכרתי את נורם כל כך טוב בשנות ה-90.
וכשאבא שלי מת, הייתי צריך לעשות סרט עם נורם,
וניסיתי הכול כדי לצאת מהסרט הזה
כי עדיין הייתי באבל.
לא יכולתי לצאת ממנו.
והעבודה איתו הייתה הדבר הכי טוב שקרה לי אי פעם.
הוא היה האיש הנכון בזמן הנכון.
הייתי באבל.
הוא דיבר איתך על אבא שלך הרבה? מה הוא עשה?
זה מעולם לא עלה.
הוא פשוט הצחיק אותי.
כן, ברור.
הוא פשוט, אתה יודע, זה היה עגום ומשעשע.
אתה מכיר את נורם.
אף פעם לא ידעת אם הוא מכין משהו או לא.
רק בילינו יחד, ופתאום
הוא היה נותן פאנץ' ליין משום מקום, אבל…
זה התחיל להיות…
העבודה הייתה כמו כנסייה שהייתי הולך אליה.
ציפיתי להגיע לעבודה
ולבלות עם האיש הזה. -כן, איזה יופי.
וידעתי שהוא מיוחד.
כן. -ו…
הכרתי אנשים במשך שנים שלא הצחיקו אותי
כמה שהוא עשה בשמונה או עשרה שבועות האלה.
הוא אדם מיוחד מאוד בשבילי.
ואיך שהוא מצחיק,
אף פעם לא ראיתי מישהו מתייחס לזה ככה.
כן.
האלמנט שתמיד הערצתי
היה החיבור לקהל.
הכנות שלו, המבטים וההפסקות שלו
התפרשו בדיוק כפי שהוא ידע שהם יתפרשו
וזה הניע את האופי המגוחך של חלק מההצגה.
ובלי הקהל הזה, אתה לא מקבל
את כל החבילה של נורם. -כן.
זה היה כאילו הקהל היה השותף שלו.
כולם היו בזה ביחד עם נורם.
מסכים, אני אוהב מה שאמרת, הקהל היה השותף שלו.
זה הרגיש כמו הנורם העדין שכשהיית יושב ומבלה איתו
אחרי ההופעות שלנו בדרכים או כשהיינו איתו באוטובוס,
והוא עדיין היה מצחיק,
ככה הוא היה מופיע.
הוא היה אומר לך את החומר שלו,
ומתחייב לזה,
אבל עדיין ממשיך.
זה נראה כאילו הוא, "אני רוצה להוציא הכול החוצה.
את כל מה שאני חושב עליו". בכל מקרה…
הייתה לו את בחירת המילים הטובה ביותר של כל קומיקאי שראיתי אי פעם אולי.
הוא מבטא מילים לא נכון בכוונה.
כן. -נכון.
כשהוא יודע…
הוא יודע שאומרים "טלוויזיה", הוא אומר "הטלוויזיה".
הוא הופיע אצלנו לראשונה בתכנית,
הוא דיבר על דוברמן, הוא אמר, "דובר-מן".
והוא יודע!
אבל הוא כל הזמן משחק איתך בכל רמה. -נכון.
אבל בחירת המילים שלו, הוא היה כמו מארק טווין.
היה לו משהו עממי, לגמרי לא קשור לתקופה…
אני לא יודע אם הוא נולד 300 שנה מאוחר מדי או מוקדם מידי.
אבל הוא מדבר בצורה… אף אחד לא מדבר ככה.
ואתה ממש מעריך את הדרך שבה הוא אומר דברים.
ואת התזמון שלו. -הוא מדבר כמו
עובד רציף קנדי משנות ה-30. -כן.
זה מזכיר לכם קצת את Face In The Crowd?
כמה מהחומרים המוקדמים שבהם הוא רק מתקשר
בעצמו לקהל ברדיו?
על זה חשבתי בהתחלה.
כן.
זה מצחיק כי האופן שבו אני חוויתי אותו,
כמוך, דייב, היה בפורמט של תוכנית אירוח.
ובהמשך, כשהייתי מסתכל על הקליפים שלו בתוכנית שלי,
הייתי חושב… אני לא חושב אפילו שהייתי צריך…
פשוט הייתי שם וצחקתי.
אבל בפירוש לא…
הוא לגמרי מניע את עצמו.
כן, זה נחמד כששומעים את הקהל, אבל הוא גם…
מה שהוא עושה זה כל כך אבסורדי ומגוחך.
זה היה תרגיל ב… לא יכולתי לעשות את זה אם תשים רק
מצלמה ותגיד… -לא.
יש לך 50 דקות, קדימה.
הייתי… הייתי מאבד את קו המחשבה שלי.
אני צריך אנשים אחרים כדי למצוא את הדבר הבא.
הוא לגמרי…
כשאני מסתכל על ההופעות שלו שהוא עשה איתי,
אני חושב, "לא הייתי צריך להיות שם", אני שמח שהייתי,
אני שמח שהייתי שם בצורה אנוכית. -צריך שנייה לחשוב.
אני לא יודע אם יש לו סט-ליסט.
הוא לא ממש מסתכל למטה, הוא לא מגשש,
הוא לא חושב, הוא פשוט עושה…
לא ראיתי לאן זה הולך. ולזכור את כל זה?
ההצגה, בהתחשב בנסיבות,
המצגת הייתה חזקה, לעזאזל.
כן. -כן.
אני אוהב את הבלגן, אני אוהב את הכלב.
הכלב ושיחת הטלפון.
ודיברת על הבחור בלי הקהל.
זה פשוט יותר, לא הייתה ברירה.
זה שונה כשהוא חייב לעשות את זה.
הבחור השני בחר שלא יהיה קהל.
זה נכון מאוד.
לא חשבתי בכלל שזה אפשרי.
כן.
אני מרגיש שהוא הצליח.
כן.
יש לו תזמון כמו של מתופף.
זה כמו מתופף ג'אז.
אבל איך היה התזמון עם קהל?
עדיין מושלם?
אני לא יכול לדעת.
הוא כל כך טוב בזה, אני מרגיש
שזה נראה כאילו זה היה אמור להיות ככה.
קשה להסביר. -כן.
זה כמו להאזין להקלטה של ספר טוב.
כן.
זה ממש…
זה מזכיר לי מה אהבתי בו.
הוא אדם מרגיע להיות בסביבתו.
כן, פשוט כל כך עדין.
הקומדיה האהובה עליי היא קצת אינטואיטיבית.
גורמת לאנשים להרגיש בטוחים, שהכול יהיה בסדר.
כן. -האיש הזה,
באופן מוזר, הכיר בהיותו בן תמותה. -כן.
ועשה זאת מולנו בצורה מצחיקה.
למרבה האירוניה, הוא כבר לא איתנו.
אנחנו מדברים על נורם מקדונלד אחרי שהלך לעולמו,
ורואים אותו חי בצורה מדהימה.
אבל הוא…
הנסיבות שלו, הוא רמז עליהן מספר פעמים…
כן. -אבל לא התעכב עליהן.
ועבורנו, מנקודת המבט הזו, יש לזה משמעות רבת עוצמה.
הוא בהחלט רצה… סליחה, מולי.
לא, תדבר, אדם.
רציתי לומר שהוא בהחלט רצה להבהיר שהוא אוהב את אימא שלו.
זה מה שהתכוונתי לומר!
היה רגע שבו קיבלנו הצצה
שבה הוא לוקח הפסקה ואומר, "היא נהדרת".
כן. -זוכרים?
בהחלט.
זה היה נוגע ללב.
הוא מדבר הרבה על תמותה.
הוא מדבר הרבה על מוות.
וכמובן שעכשיו קומיקאים מדברים על זה כל הזמן, אבל…
יש לזה מין…
איך לדעתכם זה היה מתקבל מול קהל חי?
כשהוא לא רצה למצוץ את הציצי של אימא שלו זה היה מעולה. -זה היה קורע!
הוא הלך סחור וסחור עם הבדיחה הזו.
נכון, הוא הלך סחור וסחור.
הייתה לו דרך נהדרת לגרום לך… הוא היה שותל את הזרע,
היה עולה, עושה סיבוב,
יורד למטה.
שכחת מזה כבר, ואז הוא היה מזכיר לך,
וזה היה אושר.
זה פשוט אושר.
הצורה הזו גורמת לי להעריך כל כך את מה שתמיד ידעתי,
את הפנים, העיניים והגבות שלו.
הוא מזכיר פנס דלעת של ליל כל הקדושים.
יש לו כזה…
ההבעות שלו כשהוא מדבר על…
לאחר שמישהו השלים את המעשה,
כשהוא הופך להיות, "מה אעשה עכשיו?"
"אוכל כריך גבינה".
הוא פרפורמר כל כך נהדר.
בעצם יש לו רק את זה.
והוא מספר את כל הסיפור כמו
קומיקאי מסרט אילם נהדר משנות ה-20.
כשהוא חייך, יכולתי לדמיין אותו כילד.
אוי, כן.
יש לו… הוא מבוגר ממני,
אבל יש לו קסם נערי.
כשהוא צוחק מהבדיחות של עצמו. -זה מדהים לראות אותו צוחק.
יש משהו משמח בצפייה בו.
מישהו יודע כמה זמן זה ייקח לו
להרכיב שעה של חומר?
זה לוקח שישה חודשים, שנה? -היה לו יותר חומר.
פעם אחת היינו בדרכים והוא היה פתאום משנה סטים.
הוא היה אומר, "אני הולך לנסות משהו".
הוא לא דיבר על זה. שאלנו, "תעשה את הבדיחה הזו?"
הוא אמר, "לא יודע לגביה". -הוא היה משנה סט שלם.
הוא שינה… כן.
פעם אחת, באיזו שיחה, הוא אמר,
"יש לי שמונה שעות עכשיו", או משהו כזה.
שמונה שעות.
זוכרים את הקטע של Star Search שהיה עושה?
הבסיס של הקטע תמיד היה אותו דבר,
אבל אף פעם לא ראיתי אותו עושה אותו דבר פעמיים.
הוא היה ממציא הקדמות מטורפות של Star Search.
אוי, Star Search. -Star Search…
"הלהקה הבאה מסתובבת באזור מיאמי ב-15 השנים האחרונות.
קבלו את Overnight Sensation".
הוא היה עושה את זה, היו לו מיליון כאלה.
וראיתי אותו עושה את זה כמה פעמים, אף פעם לא אותו דבר.
הבסיס היה אותו דבר, את המילים תמיד שינה.
היה לו גם אוסף אינסופי של סיפורים ישנים
לדעתי כנראה מקנדה הכפרית או סיפורים של אנשי מכירות נודדים.
וזה היה נפלא, כי הוא היה יוצא,
ואני הייתי צוחק,
הוא היחיד שיכולתי לומר את זה עליו, צחקתי לפני שעשה משהו.
הוא היה יוצא מבעד לווילון
ויש לו לחיים ועיניים כאלה,
והסתכלתי על הצילומים, אני צוחק והוא עדיין לא עשה כלום.
ואני שואל, "נורם, מה שלומך?", והוא כזה…
"קניתי חווה", ואני יודע מיד שזה קשקוש מוחלט.
כל העניין הוא בזבוז מוחלט של הזמן של כולם
וזה משמח. -נכון.
הוא מתענג על זה.
הוא מתענג על כל שנייה.
האישה הזו רות שהוא דיבר עליה… -שום דבר לא אמיתי.
כן. אגנס בדלפק.
כן, כן, כן.
אני זוכר שקראתי את האוטוביוגרפיה שלו ונהניתי ממנה,
אבל התאכזבתי מאוד אחרי עשרה עמודים
כשהבנתי שהכול היה מומצא.
אני רוצה לדעת על חייו של נורם,
אבל זו הייתה מערכת שמש אחרת.
היינו בדרכים, אדם ורוב שניידר,
נורם ועוד כמה מאיתנו.
לפעמים הוא היה משנה את הסט,
אך לפעמים הוא היה עושה את הסט הכי טוב,
והוא היה פונה לאנשים,
והוא היה עושה את זה כמעט בכוונה.
לפעמים הוא היה אומר, "זה הסט שאתם מקבלים…"
זה באדיבות ג'ים דאוני שעשה את "Update" עם נורם.
הדבר שהדהים אותי הוא שהוא היה…
יש טיוטות לסאטרדיי נייט לייב ויש שידור חי.
ונורם היה עושה את הסט שלו "Update" מול קהל החימום.
בדיחות מסוימות לא קיבלו תגובות.
מערכון יכול אולי להיות טוב יותר בשידור חי מאשר…
אבל בדיחה, אם היא לא מצחיקה קהל חימום בפורמט הזה,
היא לא תצחיק בשידור חי, זה פשוט ככה.
אז הייתה לו הוכחה בלתי מעורערת שהבדיחה שלו לא הולכת להצחיק.
אבל הוא אהב את הבדיחה.
והוא פנה אל דאוני ואמר, "אנחנו עושים אותה".
ודאוני אמר, "זו בדיחה נהדרת."
"כן, עושים אותה". עכשיו, זה…
אני אוהב להצליח.
ואם יש לי הוכחה מוחלטת שאכשל,
אני אשנה מסלול.
אני אודה בזה.
אני לא… האיש הזה,
יש בו משהו חסר פחד בצורה שלא תיאמן.
מה שאתה מתאר, כשהייתי צופה בקטעים האלה,
הם היו נפלאים.
היה משהו יותר מרגש ומעניין בשקט
והשמחה של נורם על כך שלא הצליח להצחיק. -החזיק את החיוך שלו.
זה היה מרגש.
זה היה הירואי.
הוא אמר לנו, "זו בדיחה טובה ואני ממשיך איתה".
העיניים שלו היו מאירות כשהוא לא קיבל תגובה.
"אתם תקבלו את מה שאני מגיש הערב.
זה מה שאנחנו מגישים במסעדה,
זה מה שאתם תאכלו.
בבקשה".
כן. -זו דרך מושלמת לנסח את זה.
הוא כמו שף ראשי.
"מה אתם מבינים? תזדיינו אתם ובלוטות הטעם שלכם".
מסעדת סושי שאומרים בה, "אנחנו לא עושים כאן קליפורניה רולס".
אני פשוט אוהב כשהוא בטוח…
ברגישות שלו.
זה כיף לראות.
אתה מקבל יותר מאשר בדיחה וצחוק.
אתה מקבל את הטון, אתה מקבל את הגישה.
יש קשר בלתי נראה.
אנחנו יודעים מה אתה זומם, נורם.
וזה מה שאנחנו אוהבים.
זה כמו הסיבה שרוקנרול זה מגניב.
הסטייל שלו כשהוא פשוט עושה את זה.
זה מגניב מאוד, אחי.
זה היה נהדר.
הוא הגיע לתוכנית שלנו פעם אחת,
הסטודיו הישן שלך, The Late Night Show. והוא…
נכנסתי רק להגיד שלום לפני הקטע,
והוא בחדר ההלבשה מחוץ לדלתות הכפולות,
עצוב נורא כי הוא היה במשחק גדול שהרגע הסתיים.
כן! לעולם לא אשכח את זה!
אני שם כדי לדאוג שהאורח יהיה במצב רוח טוב.
תהיה לנו עלייה טובה.
ונזכרתי שהוא אמר, "זה הרבה כסף!"
כן, כן.
אני שומע את הלהקה בחוץ.
זה הולך להיות כיף לבדר עכשיו
עם אדם שהרגע הפסיד 55 אלף…
מי יודע כמה הוא הפסיד?
עם נורם מקדונלד החסר כול.
בדיוק, כן.
הוא הפסיק עם זה?
לא יודע. -אני לא…
אני לא בטוח ב-100 אחוז.
בין אם הוא קרא קטע מהספר שלו
או הקלטה של הספר שלו,
הוא היה מתאר את ההתמכרות שלו להימורים בצורה כל כך פואטית.
הוא מדבר על רולטה.
רולטה. -כן.
זה ספר מוקלט. -כמה מלא תקווה זה להיות…
הוא מכור לתקווה בכך.
ואין מצב שאתה יכול לדבר על נורם ולא…
כי כולנו יודעים שההימורים היו חלק מחייו.
והוא… אפשר פשוט…
בקומדיה שלו, הוא פשוט תמיד שם הכל על 17 אדום,
או 35 שחור.
זה מדהים.
זה באמת אותו ריגוש.
אתה צודק, זה מעניין.
"אני לא לוקח את זה", אתה יודע?
יש לי סיפור הימורים מצחיק על נורם.
הכול אמת, כי חלק מזה לא הגיוני.
אבל גרנו באותו בניין.
עליתי לבקר אותו בחדר שלו,
הלכנו לדירה שלו.
גם ככה להיכנס לדירה שלו היה בלגן.
אבל אנחנו נהנים ואני שואל,
"יש לך סודה?"
ואני פותח את המקרר שלו, ואני נשבע באלוהים,
ז'יטונים בשווי 25,000 דולר.
ז'יטונים מאטלנטיק סיטי במקרר שלו. אני שואל, "מה זה?"
והוא אומר, "ניצחתי בגדול. ניצחתי בגדול ביום שישי".
אמרתי, "למה לא פדית את זה, חבר?"
הוא אומר, "הבאתי את זה לכאן כדי שאוכל לדבר עם ברני ברילשטיין
לבדוק איך לא אצטרך לשלם על זה מיסים".
אז אני אומר, "אה…"
הוא אומר, "אז אני מחזיר את זה ביום שני.
והוא אמר לי שלא משנה מה, אצטרך לשלם מיסים, אז זה לא הסתדר".
אז אמרתי, "זה מבאס".
ראיתי אותו בסאטרדיי נייט לייב ביום שני ואמרתי,
"פדית את זה?", והוא אומר, "הפסדתי הכול".
היינו יורדים במעליות
והיו לימוזינות עבורנו כדי לנסוע לאפטר פארטי.
אז אנחנו נכנסים ואז מקס אומר,
"נורם לפעמים לוקח אותנו לאטלנטיק סיטי".
הוא מוותר על המסיבה ונוסע ישר לשם, וביום שני הוא חוזר,
ואומר, "הוא שומר ז'יטונים במקרר
כי לא יסתכלו במקרר אם ישדדו אותו".
זה מצחיק! -זה גאוני.
יותר טוב מברני. -זה מה שאני עושה.
זה נהדר.
ואו.
יש לכם מזל זכיתם לעבוד איתו ככה.
כן.
יש כמה אנשים בקריירה שלי…
למה ללכת לקרבות אם אני יודע שמייוות'ר ינצח.
כי אני יודע שהבחור הזה טוב והוא לא יילחם עוד הרבה זמן.
האיש הזה.
רציתי לומר שחיבבתי אותו מאוד מיד.
ראיתי אותו…
הרגשתי שאני מבינה אותו אחרת.
הרגשתי עמוק בפנים שהוא בעצם מאוד ביישן.
אוי, כן.
נכון? -ביישן מאוד.
ומתוק. -מתוק מאוד.
הוא דיבר על ההורים שלו הרבה.
הוא אהב את אבא שלו יותר מהכול.
הוא דיבר על אבא שלו המון.
הוא אהב את אימא שלו, את אח שלו…
ואת הילד שלו. -מאוד, רגיש מאוד.
כשאיבדת את אבא שלך, דייב, ודיברת על זה,
אני בטוחה שהוא באמת רצה לגרום לך להרגיש כל כך טוב.
הוא כל כך מתוק ומתחשב וכנראה חשב לעומק
שכך הוא הולך לגשת לזה.
זה היה נראה מאוד מתחשב,
ואמפתי ביותר.
זה נדיר מאוד שפגשתי מישהו בסיטואציה מקצועית
שגרם לי להפיל את החומות שלי ככה.
הייתי חסר הגנה…
לבחור הזה אין טיפה של שיפוטיות
אלא אם כן זה מצחיק.
כן. -דייב, מתי הסרט הזה משודר?
אני זוכרת שעשיתם את הסרט הזה.
כן. -אני זוכרת את זה.
האירוניה, באמת ניסיתי לצאת ממנו.
לא יכולתי לדמיין את חיי בלי שעשיתי אותו
או לזכות לבלות את הזמן הזה איתו.
אנחנו יודעים אם הוא הופיע עם החומר הזה מול קהל?
הכרנו חלק מסיבוב ההופעות שהיה ממש לפני הקורונה.
אני זוכר שיום לפני הסגר, לנורם היה איזה סט שהפך ויראלי.
באמת? -הוא היה הצלחה ענקית.
זה היה…
אני זוכר שאני וחברים שלי באוהיו היינו כזה,
"ראית את הסט של נורם מקדונלד?" זה היה ביוטיוב, כנראה עדיין שם.
הוא היה קורע מצחוק.
הוא אפילו… -נכון, ב-The Improv.
כשהוא דיבר על המגיפה.
זה היה מדהים. -זו הייתה הצלחה ענקית.
וידעת את זה מהתחלה.
זה היה בזמן החרדה, יום לפני שכל העולם נכנס לסגר.
כן. -והוא היה פשוט…
לעזאזל, זה היה כל כך טוב.
ושוב, זה גרם לי להרגיש שהכול יהיה בסדר.
אם הוא היה בחיים והיה עושה את ההופעה הזו שצפינו בה הערב
מול 200, 300, 400 איש…
זה היה מוצלח?
מה הייתה ההשפעה?
השאלה בעיניי היא… הוא בבירור מדבר על כמה דברים מסוכנים,
וזה מאוד תלוי ב…
כן, הוא לא היה צריך להצחיק בגדול.
הוא היה ממשיך, חלק מהבדיחות שלו יצחיקו,
חלק מהבדיחות שלו לא יצחיקו,
כמה אנשים יתעצבנו, יכעסו שהוא אמר את זה.
ואז, כמו רובנו, אתה אומר,
"אני צריך לצאת מהבור הזה ולספר בדיחה גדולה
כי אני עומד לאבד את זה".
הוא היה אומר, "בסדר, בואו נמשיך לרדת.
אצא מזה ככה".
אני בטוח ש-25 דקות מזה יהיו מצחיקות.
כן. -נכון.
זה כנראה היה לוקח, עם צחוקים,
בערך… 35, 38 דקות, בקלות.
יהיו הערות… יהיו אנשים שיגידו…
כן, אם ניסית את זה, תרגלת את זה.
בנוסף, הבדיחות על הקניבליזם,
או כשהוא אומר, "אם זה אדום, אגיד, 'לעזאזל, כ"כ קרוב!'"
יש דברים שבטוח יצחיקו,
שיעבדו בכל מקום.
ואז הוא מוציא אותך מזה לכמה רגעים,
ויש חומרים מורכבים יותר,
שקשה להבין,
שם הוא יאבד כמה אנשים.
קשה להפריד… אני קונה את זה.
מבינים? אני בפנים.
כן. -נכון.
כן.
זה כמו לצפות בארבע שעות סט של מוני,
בשלב מסוים זה… אני כבר מושקע בזה כחוויה,
וקשה לי מאוד להפריד את עצמי מזה.
כיף לראות אותו מודה במה שתהיה השתיקה.
כן. -כן.
אני רואה. -ואני נהנה מזה.
כן. -נהנה מזה.
אני יכול לראות את… הוא מדמיין את הקהל.
הוא צפה מראש את קהל שלו.
מה שמזכיר לי שוב, הבחור הזה היה מאוד מכוון באיך שהוא ניגש לזה.
זה באמת נראה כמו ג'אז.
זה היה מאוד מתודי.
זה מצחיק כי הוא…
כל מה ששמעתי על נורם זה שהוא היה הקומיקאי שקרא הכי הרבה.
קרא המון.
אינטליגנטי ביותר.
אני חושב שהיה מתמטיקאי גדול, דברים שלעולם לא הייתם חושבים עליו.
הוא היה מוכשר בכל התחומים הללו
ובחר, "מה הדיקציה שלי, מה המילה שלי הולכת להיות?
"מה המילה הנכונה כאן?
מה היא הולכת להיות בדיוק?"
אז אתה מקבל…
כי הוא נראה פזיז,
אבל הוא גם תכנן הכול בקפידה
וחשב על זה לעומק.
נראה שזה לא הולך ביחד.
אבל אצלו זה כן.
כן.
אבל האם… סליחה, מולי.
התכוונתי להגיד קודם… ב-13, 14 השנים האחרונות,
הוא נהיה, כמו שאמרת, קונאן, הוא קרא ארבעה, חמישה ספרים במקביל.
ספרות רוסית,
מארק טווין היה הסופר האהוב עליו.
הוא אהב את הרפתקאותיו של האקלברי פין.
אבל הוא התחיל לקרוא על אלוהים ועל הנצרות.
כן. -ובאמת רצה להבין את אלוהים.
כי לשם הוא הולך? -והרגיש אולי קרוב למוות.
כן בטח. -או חשב על המוות,
אבל בעצם רצה להבין את אלוהים.
אני לא יודע איך כולכם הרגשתם,
אבל נורם היה חולה לא מעט זמן
ונהיה חולה יותר
ואני לא ידעתי.
דיברתי עם כל כך הרבה אנשים שהייתי בטוח שידעו.
חשבתי, אולי אני היחיד שלא יודע.
כל כך הרבה… הוא לא רצה שאף אחד יידע.
אני לא ידעתי.
ו…
אז בהיותי אדם השקוע בעצמו,
אני חושב שרבים מאיתנו חשבנו, "הוא כועס עליי?
האם זה משהו שעשיתי?"
כי המשכנו לנסות לגרום לו לחזור
ולא הצלחנו, הוא לא היה יכול לעשות את זה, לדעתי הוא לא היה מוכן לזה.
ואולי הוא לא רצה לענות על שאלות על המראה שלו,
אבל נזכרתי… -כן.
כשהוא נפטר, כולם בקהילה היו…
כולנו חשבנו שאנחנו היחידים שלא ידענו,
והיינו כל כך עצובים שלא הייתה לנו הזדמנות להגיד לו מה הוא היה בשבילנו.
מהר מאוד הבנתי שהוא לא היה סובל את זה.
הוא לא רצה שאף אחד מאיתנו יגיד לו…
הוא היה נגעל. -הוא היה מאוד אומלל.
שנתייחס אליו שונה או נצחק מבדיחותיו.
אתה חושב על החוויות שחווית איתו
בתקופה בה היה חולה
ותוהה אם זה בא לידי ביטוי בגלל המחלה.
כן. -אני סקרן לדעת מה היה התהליך שלו
אם ידעת איך הוא כתב.
החוויה שלי הייתה כל כך כאוטית.
חשבתי שהאיש הזה הוא איוול קניוול.
הוא הולך לקפוץ מ-Snake River Canyon, לא אכפת לו.
אבל הוא השקיע המון עבודה במה שהוא עושה,
והסתדר הרבה זמן.
אז אני לא יודע מה התהליך הזה היה,
אבל זה הרשים אותי מאוד מכמה שזה עמד ברשות עצמו.
כן. -ואיך…
הוא כתב הרבה דברים כל הזמן.
הוא היה כמו רוב הקומיקאים,
הוא כל הזמן כתב את הבדיחות שלו.
זו הרבה עבודה. -כן.
בלי צחוקים, הרבה עבודה. -כן.
אמרת משהו שהזכיר לי…
אני לא יודע איזה סיפור הוא סיפר,
אבל הסיפור היה, בתחילת הסיפור
הוא מספר שהוא נהג ללכת לכנסיית "כריסטיאן רבייבל".
הוא אומר, "אני לא מאמין לאף אחד מהדברים האלה".
ואני אומר, "אז למה הלכת?"
אני אוהב את מה שהוא אמר, אני לא זוכר על מה הוא דיבר.
הוא אומר, "כי זה גרם לי להרגיש טוב".
והפעם האחרונה שראיתי אותו הייתה ב"דה קומדי סטור".
והוא היה רגשני בצורה שלא אופיינית לו.
כן. -והוא…
הוא היה כך כשנפרדנו.
יש תמונה שלי ושלו
והעורף של כריס רוק.
הכנסתי אותה לספיישל שלי, התמונה הזו נמצאת בסוף של The Closer,
וזו הפעם האחרונה בה ראיתי אותו.
והוא עמד שם,
ניגש, עמד מאחוריי, הרים את מבטו.
בדיעבד הבנתי שהוא עושה פוזה לתמונה.
כמו מתנה.
זו הייתה פרידה הולמת מאוד.
זה כל כך מתוק, דייב. -כן.
מה לגבי הפעם שהוא היה נרגש כשנפרד ממך בתכנית?
באותו זמן, כמו שקונאן אמר,
לא ידעתי שהוא חולה, הייתי כל כך מופתע.
כשאני חושב על הרגע הזה,
הוא בוודאי ידע הרבה על העתיד שלו
ועל כמה זמן עוד נשאר לו.
תמיד לקחתי את זה כמחמאה עצומה
שהמצב הרגשי שלי השפיע עליו.
כן. -אבל עכשיו, בכנות,
הבחור הזה ידע עוד חוץ מהעובדה שאני עוזב.
טוב, הוא היה משוגע עליך.
בהחלט. -זה נחמד מאוד.
ראיתי אותו בתוכנית שלך פעם והוא אמר,
"ראיתי יותר שקיעות ממה שאי פעם אראה".
הוא אמר לך את זה בתוכנית,
למקרה שתשמע אחרת.
סליחה שקטעתי אותך. -לא, זה בסדר.
כנראה קטעתי אותו ואמרתי, "צריך לעבור לאל רוקר".
הוא כנראה עמד לומר משהו מאוד עמוק,
ואני כזה, "נפלא, נורם.
אל רוקר כאן, הוא עלה שלוש קומות להיות איתנו הלילה.
ואין לו כלום. אל רוקר".
ראיתי אותו בחגיגות ה-40 של סאטרדיי נייט לייב,
ולא ידעתי שיש לו סרטן.
אבל אני זוכרת שברגע שהוא אמר לי, הוא היה כזה,
"אני אוהב אותך, מולי", הוא פלט את זה מיד.
ואני חושבת שהייתי כזה… פשוט הייתה לי תחושה,
יכולתי להרגיש שיש לו סוג כזה של דחיפות
להגיד בדיוק את מה שהוא חשב באותו הרגע,
כי אולי הרגע הזה לא יחזור שוב.
הייתי כזה, "משהו שונה אצל נורם".
הפעם האחרונה שראיתי אותו הייתה
כשכולנו יצאנו לסיבוב הופעות סטנד-אפ.
שלושתכם?
ועוד כמה. -דיברנו בהודעות טקסט.
והשתעשענו.
ופעם אחת הוא התווכח עם שניידר על משהו
לגבי סטנד אפ ואמר,
"אני הקומיקאי הכי טוב מכולנו".
וכולם אמרו, "כן".
זה נכון. -אף אחד לא התווכח.
הם אמרו, "אוקיי". -אתה צודק.
אני חושב שזה הגיוני.
ואמרנו, "בטח".
אבל הוא היה…
מה שטוב הוא שטסנו או נסענו באוטובוס או היינו מאחורי הקלעים,
הוא היה נכנס ומספר בדיחות.
הוא רצה להמשיך… אהבתי את זה.
אנשים מצחיקים, ואפשר היה לצחוק עליו.
וזה נחמד כשאפשר גם לצחוק על קומיקאי,
במקום שהוא רק ינסה להצחיק.
הם אוהבים לצחוק עם אנשים, וזה היה… זה היה כיף.
הוא לא חבש כובע בוקרים?
הוא קנה כובע בוקרים, ונורם פתאום חבש כובע בוקרים.
הסתובב איתו. -זה היה מוזר.
הוא היה יושב על הבמה.
לפעמים הוא היה יושב.
לפעמים הוא היה מאחר בבוקר,
כי כולנו ממריאים, והייתי אומר,
הייתי אומר לו, נורם, בנאדם, אנחנו חייבים להגיע למקום הזה".
והוא היה נותן לי מבט.
ואז אחרי שהוא נפטר הבנתי
שהוא נתן לי מבט של,
"מה לעזאזל אתה רוצה ממני? עובר עליי משהו".
הוא היה כזה, "כן, בסדר".
אבל אף פעם לא היה משהו עמוק יותר מזה?
אף פעם לא. -כן, ואו.
אבל הוא היה מתרגש הרבה.
בכל סיבוב ההופעות, פתאום הוא היה מתחיל לדמוע,
והיה אומר, "זה נפלא",
כשהוא דיבר על סיבוב ההופעות עצמו.
אכלנו ארוחות ערב ובוקר
כן. -וכל מיני,
והוא היה יותר… פשוט היה כל כך כיף לצפות בו,
הייתה לו כל כך הרבה אנרגיה לחלק.
החלק הקשה בלא לספר לאנשים,
שאותי זה היה מדאיג קצת, הוא…
אני כעסתי קצת כי הייתה תקופה
שהוא היה קובע איתי ארוחות ערב ותמיד ביטל אותן.
לא ידעתי אם זו בדיחה או… אבל זה נהיה מתסכל
אמרתי לו, "אם אתה מפחד מהקורונה, פשוט בוא אליי הביתה,
נהיה רק אני ואתה ונשב רחוק או משהו".
"כן, זה מה שאני רוצה.
אני רוצה רק ערב נחמד עם דייבי".
ואז הוא אומר…
שאלתי אותו, "איפה אתה?", הוא אמר, "אני לא יכול בגלל הקורונה".
אמרתי, "אני יודע, בדיוק דיברנו על זה".
ושבוע אחר כך, "רוצה לאכול ארוחת ערב?"
ולא ידעתי אם לריב איתו או לא.
לא יודע אם זה היה…
לדעתי הוא היה חושב על זה
ואז אומר, "אני לא מרגיש טוב" או משהו.
אבל אח"כ התעצבנתי כי אמרתי,
"אתה יכול לבוא", לא ידעתי מה קורה,
אבל אם הייתי יודע, הייתי אומר, "מה שתרצה".
אני ככה, כי אשמח לאכול ארוחת ערב עם כולכם, אך זה אף פעם לא יקרה.
כן.
כולנו ניסינו, דייב.
כולנו ניסינו.
תורגם על ידי: עידו ביטון