Bylo 28. července 1993. Mé první vystoupení v Atlantě, v Georgii.
Na letišti mě vyzvedl černý komik v lexusu.
V takovým autě jste černocha moc nevídali. Natož toho, co se živí vyprávěním vtipů.
Jeli jsme do klubu, který spoluvlastnil.
Taky unikátní zkušenost mojí kariéry.
Ten chlap byl fakt zvíře. Na jevišti i mimo něj.
Mimo jeviště to hovado balilo jednoho špeka za druhým.
A na jevišti…
to byl živel.
Vlastně si dal jméno podle živelní pohromy.
Je mi potěšením vám dnes večer představit
první speciál Netflix,
který produkuju, ale nevystupuju v něm.
Přivítejte v Legendary Earthquakea.
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Ano, ano. Washingtone, jak se vede?
No jasně.
Je fajn být doma, sakra.
Je fajn být doma. Jihovýchodní D.C., přesně.
Střední škola Ballou.
O tom je řeč. To je pravý D.C.
Přišli za mnou a řekli: „Chceme dělat speciál. Kde ho chcete?
Může to být kdekoli na světě.“
A já řekl: „Ne, chci ho točit doma. Chci se vrátit domů a okouknout to tam.“
A, sakra, je mi fakt dobře. Snad je vám taky dobře.
Je mi dobře, protože jsem se očkoval.
Jo. Řeknu vám, dal jsem si to hned na začátku.
Fronta byla tak dlouhá, jako by nabírali zaměstnance.
Tak jsem se tam postavil.
„Snad jim nedojdou.“
Zdálo se, že docházejí.
Přede mnou stála stará paní, tak 89 let, prostě jsem ji odstrčil.
„Mamčo, ty už sis prožila svý.
Máš jiný problémy než koronavirus.
Máš kolečkový křeslo a berly.
Jsi sobecká.
Měla bys být doma a smiřovat se s Bohem.
Teď jsi fakt sobecká.“
Černochům nemůžete říct, že jste očkovaní.
Budou vás považovat za zaprodance.
„Nechal sis to píchnout? Bože.
Sakra. Řekni, že kecáš. Jak jsi to mohl udělat?“
Říkám: „Úplně stejně jako ty šňupeš kokain.
S tím problém nemáš, ty hovado.
Ale já dělám chybu, když věřím Faucimu.
Ty kupuješ drogy od černocha na záchodě v klubu.“
Hulej špeka s osmi lidma. Prostě hulej.
Posílají si ho kolem.
„Tohle riskneš. Ale já to posral, když věřím Faucimu.“
Mám bratrance. Žije v Michiganu.
Volá mi: „Quakeu, já to slyšel.“
„Co jako?“ „Chlape, prej ses nechal otrávit.
Jak jsi mohl?“ A já: „Ty vole, žiješ ve Flintu.
Teď jsi vylezl ze sprchy.
Že máš na prdeli tu vaši podezřelou vodu, ti nevadí?“
Měli by se za sebe stydět.
Vy v D.C. riskujete víc než s vakcínou.
Víte, kolik bab s horečkou jsem ojel?
Říkám: „Tobě fakt není dobře.
Myslel jsem, že nic nebude.
Ale ráno ti seženu Theraflu.
Zdravíčko. Zdravíčko.“
Ať jsou všichni konzistentní.
Oni… Věnujte stejnou energii
všem dalším příznakům ve svém těle.
Koronavirus není jediná věc zamořující komunitu. Řešte to. Pokrytci…
Někteří z nás nosí roušku celých 18 měsíců.
Ale u zubaře nebyli 18 let.
Prostě žvejkaj na levý straně.
Ví, že s pravou stranou si nejde zahrávat. Čištění zubů vypadá jako vražda.
Uklízí důkazy, jako by byli v Prvních 48 hodin.
Vejdou děti a říkají: „Tati, dej mi taky červenej bonbónek.“
„Nejím žádný bonbóny.“ „Jíš červený bonbóny.“
Pokrytče.
Však víš. Buď konzistentní.
Navenek vypadáš skvěle.
Na nohou jordany, diamanty v uších. Navenek bez chyby.
Uvnitř ale krevní tlak výš než žirafí kunda.
Diabetes 1., 2., 3., 4., 5. typu.
A stojí ve frontě na kuřecí sendvič.
Sežere čtyři. A pak říká, že se mu točí hlava.
Tak si dá Benadryl.
„Benadryl ti na mrtvici nepomůže, vole.
Za všechno nemůžou tvý alergie.“
Znecitlivěla mu levá ruka. „Co se děje?“
„To znamená, že v sobotu bude pršet.“ „Jak jako bude v sobotu pršet?
Tvoje ruka není rosnička. Jdi k doktorovi.“
Však to znáte.
Auto pojištěný mají, ale zdravotní si neplatí.
V klubu se chlubí: „Koukej na moji káru.
Plný krytí. Bez spoluúčasti.“
„A co tvoje játra?“ „To nechávám na Ježíšovi. Ten mě zná.“
Zdraví je jmění.
Pokud jste se během pandemie nepoučili, je vám všechno na nic, když nejste zdraví.
Musíte znát svůj zdravotní stav.
Jediná možnost, jak ho zjistit, je prohlídka u doktora.
Váš prezident, Barack Obama, vsadil svoji kariéru na Obamacare.
Já Obamacare využil.
Nehrozí, že když tu máme špitály a pohotovosti
a já měl bolest na hrudi, tak půjdu domů, prospím se a dám si limču.
Někdo mě prohlídne.
Asi zůstanu dlužit.
Když přišla Obamacare, vrhl jsem se na ni.
Ani jsem nečekal na vyhlášení.
Jakmile to schválili, běžel jsem k doktorovi.
„Co vás trápí?“ „Chci kompletní prohlídku.“
„Jakou máte pojišťovnu?“ „Obamacare.“
Protože jemu na nás záleží.
„Když už mám pojistku, chci všechny testy, co máte. Od A do Z.
Nic nevynechte.
Chci EKG, EGG, rakovinu čípku, všechno.
Chci ultrazvuk, mamograf, otcograf, nohograf.
Pak taky něco, čím bych se sjel.
Chci to úplně všechno.“
Ale zdraví je jmění.
Svůj zdravotní stav bez prohlídky nezjistíte.
Každý rok si ji dávám jako dárek k narozeninám.
Umíráme na nemoci, které jsou léčitelné.
Je to fakt strašidelný, jsou lidi, kterým když něco je, tak nikam nejdou.
Mě osobně by štvalo, kdyby mi něco bylo,
ale nic jsem s tím nedělal a nechal to být.
Pak by mě odvezli do špitálu a doktor by řekl:
„Měl jste přijít před třemi týdny. To jste to měl jen v uchu.“
„A kde to je teď?“ „Až v patě.“
„Kolik času mi zbývá?“ „Zítřek.“
Je to děsivá věc. Takže chodím na prohlídky.
Šel jsem i letos.
Přišel doktor, ptám se, jak na tom jsem. „Mám tu vaše výsledky.
Všechno vypadá dobře, až na jednu drobnost.“
„O co jde?“ „Máte zvýšený PSA.“
„A to je co?“ „Jde o ukazatel vaší prostaty.
Jste černoch. Ve vaší komunitě je častá rakovina prostaty.
Zajděte za recepční, domluvte si další schůzku a vraťte se.
Společně s prohlídkou vyšetříme i prostatu.
Mám asi měsíc a půl skluz. Pak bych na vás měl mít čas.“
Říkám: „Tak to ne. Vyřešíme to dnes.
Mám Obamacare. Napište to na účet.
Musíme to zvládnout, než projde Republican-care.“
Zeptal se, jestli to fakt chci hned. Souhlasil jsem.
Začal jsem si vyhrnovat rukávy.
Jo, přesně takhle se smál.
Říká: „Vyšetření prostaty se dělá jinak.“
„A jak?“ „Provádí se přes konečník.“
Tak říkám: „Tohle asi Obamacare nekryje.“
„Tohle by mi Barack neudělal.“
On říká: „Jděte vedle. Za dveřmi je plášť.
Svlékněte se a vraťte se v tom plášti. Provedeme to.“
Řeknu vám všem, přátelé z D.C.,
že jsem celý život boháč.
A nemluvím teď o penězích.
Mluvím teď o bohatosti požehnání od Boha.
Jsem tady už 58 let.
Nikdy jsem nebyl v nemocnici přes noc.
Nikdy mě neoperovali.
Nikdy jsem si nic nezlomil,
krom zápěstí na rozviklaným kole, co mi dal táta.
Takže o nemocnicích nic nevím.
Když mi řekl, ať přijdu v plášti, poslechl jsem. Oblékl jsem si ho.
Ale byl moc malý. Nešel zapnout.
Tak jsem koukl vedle a řekl:
„Doktore, potřebuju větší. Tenhle mi nejde přes pupek.“
A on říká: „Ne, máte ho naopak. Obraťte ho.“
A já na to: „Sakra.
Určitě ho mám správně.“
Jestli mám mít venku péro, nebo prdel,
tak moje péro už ví svý.
Blíží se nějaká prdelka.
Znají to všechny části mýho těla.
Když mám jen jednu ponožku, ojeďte mi nohu.
Chystal se mi projet prdel.
Jestli chce do konečníku, mám ten plášť správně.
Bude ho muset zvednout a dát mi tak vědět, že se to blíží.
Neodkryju si prdel, abyste tam zajel, kdy budete chtít.
Nevím…
Nevím, co za pacienty sem chodí,
že mají hlavu skloněnou a prdel vystrčenou, ale to já nebudu.
Potřebuju náskok nebo varování.
Deset, devět, osm… sakra.
Je mi zima na prdel.
Asi už se to blíží.
Takže jsem věděl, že mám ten plášť správně.
Přišel jsem tam s pérem v ruce.
Říkám: „Jsem připraven.“
A on: „Říkám, že ho máte naopak. Obraťte si ho.“
A já: „Vůbec.“ Tak on: „Seru na to. Předkloňte se.“
„Nelíbí se mi váš tón.
Mluvte jemněji. Na to, že si máte hrát s mojí prdelí, zníte nějak vztekle.
Asi tu schůzku přeplánujeme.
A jestli budete takhle agresivní, vezmu si spodní prádlo.
Nerad se hádám, když jsem polonahý.
Vy máte trenky, proč je nemůžu mít já?“
Nakonec jsem se předklonil. „Ať to máme za sebou.“
Doktor říká: „Nehýbejte se.“ A já: „Sakra.
Zmákněte to za pohybu. Říkal jsem, že se bojím.
Třesou se mi z toho nohy.“ Koukl jsem se přes rameno
a on si lubrikoval tři prsty.
Úplně jsem vyletěl. Ptá se, co blázním.
Tak říkám: „Kterej prst použijete?
Ten s tím dojebaným kloubem to nebude.
Ten obří kloub mi do prdele nestrkejte. To máte z fotbalu?
Za to, že to zkoušíte, bych vás měl nakopat.
Váš malíček na to určitě bude stačit.
Nakopu vám. Zeptám se ještě jednou.
‚Určitě není jiná možnost vyšetření prostaty?‘
Jestli doma na googlu zjistím, že je,
vrátím se a nakopu vám prdel přímo tady v ordinaci.‘“
Pak jsem se předklonil.
„Tak ať to máme za sebou.“
Nadzvedl mi plášť a já si říkám: „A sakra, už se to blíží.“
Zvedl ho a pronikl do mě. A já: „No kruci!“
Říká: „Klid, bude to jen na chvilku.“ „Máte jen chvilku.
Rychle najděte, co hledáte.“
Jezdil mi prstem v prdeli sem a tam.
Tak říkám: „Seru na to. Vytáhněte ten prst.
Jestli mám rakovinu prostaty, tak ať. Proberu si to s Bohem.
Ale prstem mi takhle v prdeli už rejdit nebudete, pane.
Okamžitě vytáhněte prst z mojí prdele.
Hned přestaňte. Ne znamená ne.“
Narovnal jsem se. Chtěl mi upravit plášť.
Svůdně si svlékal rukavici,
jeden prst po druhým.
Podíval se mi do očí, podal mi ubrousky
a řekl: „Otřete se.
Oblékněte si spodní prádlo. Půjdeme vedle.“
Tak si říkám: „On mě napadl.
Znásilnil mě.“
Koupil jsem si tričko „MeToo“.
Chodil jsem na schůze. Říkám: „Já taky, mrchy. Já taky.
Řeknu vám, co se stalo u toho doktora. Je to fakt něco.“
Odešel jsem od něj s kluzkou prdelí.
Doklouzal jsem k výtahu. Nemohl jsem se podívat na chlapa vedle.
Říkal jsem si, že mě ojel.
Vidím gaye a říkám: „Jsi borec.
Zvládneš tam celý péro. Já nedal ani malíček.
Schytáváš to. Jsi drsňák.
Když si tam co večer nacpeš péro…“
Není to vtip.
Černoši, sice jsme se zbavili Trumpa,
ale nezabili jsme ho.
Politicky je stále naživu.
Běloši ho mají hned pod Ježíšem.
Věří v něj.
Lžou dobrým bělochům.
„Zabraňte krádeži.
Ukradli volby.
Podvod. Podivnosti při volbách.“
Černoši, nikdy neříkejte, že váš hlas propadne.
Důvod, proč mají problémy,
proč republikáni mění pravidla voleb,
je ten, že jsme tam šli.
Říkám bílým přátelům, že jestli chtějí černochům lhát,
tak ať alespoň lžou uvěřitelně.
Celý svět má věřit tomu,
že černoši šli volit dvakrát?
Pácháme spoustu zločinů, ale s papírováním si nezahráváme.
Ale nesmíte nic říct. Podporovateli Trumpa o Trumpovi nic neříkejte.
„O mým Trumpovi ne.“ Oni ho fakt milujou.
Když se mě někdo zeptá, jakou hledám ženu,
řeknu, že takovou, co podporuje Trumpa.
Ať o mně kdokoli řekne cokoli, ona tomu neuvěří.
„Prý má nějakou další.“
„To jsou dezinformace, zlato.
Neposlouchej je. Jde o nepřátele státu.“
Není to vtip.
Trump byl pasák všech pasáků, když sem 6. ledna svolal lidi.
Řekl: „Sejdeme se 6. ledna.“
Přišli sem, jako by byl Mojžíš.
Jen tak říkám. Nikdy jsem neviděl tolik pick-upů
a bělošek bez zubů.
Byly všude.
Pak vyšel on a řečnil.
Měl proslov. Jejich nebojácný vůdce.
„Právě teď tam uvnitř chtějí legalizovat ukradené volby.
Vy nic neděláte. Oni kradou volby.
Když jim dovolíte dělat, co dělají, přijdete o vlastní zemi.
Teď uděláme to, že půjdeme ke Kapitolu a zastavíme je.
Půjdu s vámi. Setkáme se tam.“
Trump jel domů.
Seděl doma. Pěkně v klidu.
Běloši byli jak šílení. Převraceli to tam.
Nakopávali policajtům, lezli na zdi a vůbec.
Sledoval jsem to v televizi. Říkal jsem si:
„Kéž bych tam tehdy byl u policie.“
Kdybych tam byl, jel bych…
„Co to děláš?“ „Zachraňuju demokracii.
Ti parchanti jsou všude.
Jestli nepoužiješ pistoli, dej mi ji.
Tamhle je sráč s vlajkou Konfederace.“
Cvak, cvak.
Natrhl bych jim prdel.
Volal bych synovi. „Já říkal, že máš dělat ochranku.
Platí mi za střílení Trumpových podporovatelů.
V klidu. Dneska si dám přesčas.
Jak se jmenuješ?“ „Crispus Attucks.“
Věřte mi, kdybych tam pracoval, tak z těch schodů zmizí.
„Zabraňte krádeži!
Ten to myslí vážně. Rychle zpátky, Billy Bobe.“
Trump byl mimo. Bylo mu to fuk.
Věděl jsem, že je mimo, když řekl, že John McCain není válečný hrdina.
Ptali se: „Proč?“ „Protože se nechal zajmout.
Mám rád vojáky, kteří nepadají do zajetí.“ John McCain ho nenáviděl až do své smrti.
Do hrobu by prý člověk neměl chodit s nenávistí.
John McCain na to sral. Něco vám řeknu.
Pokud jste pro Trumpa, proti němu nebo jste Trump,
koukněte se do zrcadla.
Je jasný, že jste sráč, když vás někdo nechce na pohřbu.
Poslední slova Johna McCaina prý byla: „Ať ten sráč nechodí.“
Ptali se: „Co když přijde?“
„Jestli se tam objeví, vylezu z rakve.“
Sakra, zablokoval ho jako Facebook.
O Johnu McCainovi říkejte, co chcete, ale byl to válečný hrdina.
To si pište. Byl to válečný zajatec. Sestřelili ho za nepřátelskými liniemi.
Bojoval s Vietkongem. Dostal od něj najebáno.
Chcete vědět, čím si prošel? Koukněte na prvního Ramba.
Trhali mu nehty. Strkali mu bambus do prdele.
John McCain chodil takhle. Nemohl ani salutovat. „Jak se vede?“
Rozjebali ho.
Ale co z něj dělá fakt chlapa,
věděli jste, že Johna McCaina mučili pět let v kuse?
Mohl se dostat ven dřív, protože jeho táta byl admirál
a probíhala výměna vězňů.
Pustili by ho dřív kvůli jeho otci.
Přišli za ním do mučírny a řekli:
„Máme dobrou zprávu. Půjdeš domů. Vrátíš se k rodině.“
Pustili ho a řekli: „Půjdeš domů.“
John McCain řekl: „Nikam nejdu.“ „Jak to myslíš?“
„Když nepustíte i ostatní vojáky, tak nikam nejdu.“
Řekli, že to fakt ne, a začali mu zase nakládat.
Byl jsem v armádě. Pustili nám záběry. Řekli: „Tak se chovejte v zajetí.“
A já na to: „Tak to můžu jít. To, co udělal John, bych nikdy neudělal.
Kdyby mě chtěli pustit, podíval bych se na ostatní a rozloučil se.
Bůh vyslyšel moje modlitby.
Dejte mi dopis. Předám ho rodině. Ale moje černá prdel bude v tom vrtulníku.
Někdo musí říct, co tihle Pacquiaové udělali,
a Bůh si vybral mě.
Neudělal by to?“
Teď nevtipkuju. Se zdravím si nezahrávám.
Váš život je to nejcennější, co máte. Život je totiž krátkej.
Přicházíme o fakt dobrý lidi.
Jo. Přišli jsme o Cicely Tyson, 96 let.
Černoši říkají: „Odešla tak brzy.“
„Kdo by to čekal?“ Říkám: „Já to čekal.“
Když jí bylo 88, řekl jsem: „Radši si vyřiď všechny papíry.“
„Kdo by to čekal?“ Já to čekal!
Když jí bylo 89, řekl jsem: „Pán už tě hledá.“
„Kdo by to čekal?“ Já! Když jí bylo 92, řekl jsem:
Brzy, velmi brzy, setkáš se s naším Pánem.
Když jí bylo 94, řekl jsem: „Nechoď do kostela.
Bůh řekne… Uvidí tě tam a řekne: ‚Když už jsi tady,
tak tu rovnou zůstaň.‘“
Vidím, že se chcete smát. Jděte do prdele. Máte se smát a slavit, když jim je 96.
To je čas na smích a vtipy.
Není vtipný, když umřete ve 26. To je náš problém.
Vždy vzdávám úctu.
Zlomilo mi srdce, když jsme ztratili Arethu Franklin.
Královnu soulu. Chtěl jsem jí vzdát úctu, sledoval jsem pohřeb, ale trval dlouho.
Řval jsem na televizi: „Nechte ji odejít. Už má být s Pánem.“
Pohřeb trval tak dlouho, že mi odpojili kabelovku.
Táhl se přes dvě zúčtovací období. Volali: „Proč jste nezaplatil kabelovku?“
Říkám: „Jsem na pohřbu.
Nechte ji odejít.“
Nikdy jsem neviděl pastora kázat celou bibli.
Nevynechal ani jeden verš. Věděl jsem, že to bude na dlouho,
protože když vyšel, spustil: „Na počátku…“
Říkám: „Na počátku?
Co dělá Adam s Evou na pohřbu?
Nechte ji jít. Má být s Pánem.“
Byla tam CNN. Už to balili.
„Padáme pryč.
Jsme tu už tři týdny. Na obrazovce už má být Don Lemon.“
Řval jsem na televizi: „Nechte ji odejít.“
Věděl jsem, že je to dlouhý, když Aretha vstala, aby se převlíkla.
„Na druhou polovinu pohřbu si vezmu něco jinýho.“
Říkám: „Druhou polovinu? Čí pohřeb má poločas?
Nechte ji odejít. Už má být s Pánem.“
Ten pohřeb trval hrozně dlouho. Sloužili ho v Detroitu tak dlouho,
že když se konečně dostala k branám nebeským,
vyšel anděl a řekl. „Bůh je pryč.
Měla jste tu být před třemi týdny.
Dotkl se vás 3. a dnes je 21. Vím, že jste královna, ale on je král.
Našeho Pána nemůžete nechat čekat, Aretho.
To je neuctivé.
Budete muset do pekla.“
To by bylo v prdeli. Jít do nebe, ale dorazit tam se zpožděním.
Kouknete na rozpis a řeknete: „Hele, moje jméno. Jsem tam.“
Kouknete na kámoše: „Sakra, ty tam nejsi.
Teda, chlape. Tam dole je prej horko.
Měl jsi studovat bibli.“
Dáváte si na čas. „Hele, jdu do nebe.“
Dorazíte k bráně a uvidíte, jak zamykají. „Moment, já jsem tady.
Už se řítím. Mám tam být taky.
Nemůžete mě tady zamknout. Co je to za blbost?
Neřekli jste, kdy mám dorazit k bráně. Tohle je fakt kravina.“
Nakouknete tam. „Vypadá to hezky.
Je to přesně jako v bibli. Hej, já tam patřím.
No tak, tohle je blbost. Jsem na Ježíšově seznamu.
Je to tam fakt hezký. Je tam i moje máma?
Dostala se do nebe? Dostala?
Řeknete jí, že tu jsem?
Řekněte jí, že mě ten anděl nechce pustit dál. Taková blbost.“
Kdyby pak ta máma přišla a viděla vás u brány, srovnala by vás.
„Co to s tebou do prdele je? Teď kvůli tobě nadávám.
Dorazil jsi pozdě. Jdi tamhle.“
„Omlouvám se. Já tu byl včas. To ten anděl. Nenávidí mě.“
„Ty jdi tamhle. Já najdu Ježíše, snad tě sem vezme.
Postav se k ostatním neznabohům.“
„Omlouvám se. Moc se omlouvám.“
Tak se postavíte stranou k ostatním, kteří nemůžou dovnitř.
„Myslím, že se tam dostanu.
Máma zná Ježíše celý život.
Vím, že může vzít někoho s sebou.
Tvoje máma tam není? Nedostala se tam?
Tak to mě mrzí.
Já se tam dostanu. Dostanu se tam.
Až tam budu, mám někomu říct, že tu čekáš?
Neznáš nikoho, kdo se tam dostal?
Ze všech lidí, co znáš, se tam nikdo nedostal?
Nikdo? Tak to je v hajzlu.
Hele, tamhle jde Ježíš s mojí mámou. Tak zatím, Joele Osteene.“
„Tohle je má bible.“
Synovi zrovna bylo 18 let.
Nejlepší den mého života. Je totiž jedním ze tří mých dětí.
Mám tři děti, on je nejmladší.
Je mu 18 let. Jako chlap, co je mu přes 50,
když vidíte dospět své dítě,
máte možnost žít svůj život.
Dětem to říkám pořád:
„Jakmile vám je 18, náš vztah se mění.“
„Jak to, tati?“ „Vysvětlím ti to.
Už dál nejsem živitel. Jsem teď rádce.
Když teď budete mít problém, řeknu: ‚Být na tvém místě, udělal bych tohle.‘
Vychoval jsem tě dobře, tak se rozhodni správně.
Zavři dveře, mám práci s tvojí budoucí nevlastní mámou.“
Když vaše děti dospějí, je čas věnovat se věcem,
které jste chtěli dělat, ale obětovali jste je jejich výchově.
Pořád lidem říkám, že děti jsou to nejdražší,
co si kdy koupíte, co kdy budete mít.
Protože přinejhorším jsou to zabijáci snů.
Přinejlepším jsou to odkladači snů.
To, co chcete dělat, musí jít stranou kvůli jejich rozvoji.
A když je jim 18, je váš čas dělat, co musíte dělat,
protože jste ve 4. čtvrtině života. Někdo to tak nemá.
Bude se o ně v 18 starat, jako by byly malé. Nedivím se tomu,
protože je necháváte vámi manipulovat.
Děcka na vás házejí svoji vinu.
Nějakou dobu už s vámi jsou, viděla chvíle,
kdy jste byli na dně. Vpálí vám to rovnou do očí.
Vědí, že jste pro ně něco chtěli udělat, ale nemohli,
a teď cítíte vinu, takže to na vás hodí.
A já vám řeknu, zcela upřímně,
srát na tahle děcka.
Nedovolte jim, aby s vámi vyjebala.
Řeknu vám, že jestli jste dělali, co jste mohli,
abyste se o ně postarali, jste úžasní rodiče.
Nedovolte těm parchantům, aby vám kazili náladu.
To vám teď říkám.
Kéž by mi jedno z mých dětí řeklo, že jsem nebyl skvělý otec.
Na něco bych se ho zeptal:
„Jestli nejsem skvělý otec, s kým mě srovnáváš?
Kdo je ten mytický černoch, který by kvůli tobě dělal
a obětoval to, co já?
Bral jsem tě na kroužky. Sledoval tě na basketbalu.
Čekal jsem tam tři hodiny, ani sis nezahrál.
Seděli jsme spolu na střídačce.
Stačil by na to videohovor.
Seděl jsi tam, jako bys asistoval trenérovi.
A když už porovnáváme, taky nejsi skvělý děcko.
Málem jsem kvůli tobě přišel o práci.“
Srát na ně.
Není to vtip.
Se synem jsem trávil čas a zjistil při tom,
že naše děti nejsou jako my.
Syn nemá osobní kouzlo. Nula. Nada. Nic.
Tuhle jsem mu řekl: „Jedeme, Adame.“
A on: „Kdo je Adam, tati?“
„Nastup do auta.“
„Zajímá mě, kdo je Adam. To je tvůj kámoš?“
„Ne, Adam jsi ty.“
„Já jsem Nathaniel.“ „Otevři pusu, udělám stěr vzorku na DNA.“
Pochopte, že děti nemůžete vychovávat, jako vychovali vás.
Nejde to použít. To, jak vychovali nás, nemá vliv na výchovu našich dětí.
Musíte pochopit, že jsme rodiče z centra, co vychovávají děti z předměstí.
To, co jsme zažili, nelze použít na ty měkký parchanty, co s nimi jednáme.
Vztáhněte na ně ruku. Stačí jediný výprask,
jaký jste dostali od své matky nebo otce, a ponesou si to s sebou celý život.
Nezvládnou to. Potrestal jsem syna.
Poslal jsem ho do pokoje. Napsal dopis na rozloučenou.
Stálo tam: „Nevím, jak dlouho to vydržím.
Stěny se přibližují.“
Tak říkám: „Hlavně se nenech zavřít.“ Nevydržel to tam ani s Xboxem.
Není to vtip.
Z pádu v trávě měl otřes mozku.
V nemocnici strávil tři týdny.
„Co se mu stalo?“ „Prostě zakopnul.“
Nejsou jako my.
Koupíte jim kolo. Hned musíte řešit helmu, chrániče loktů a kolen.
„Hraješ americkej fotbal, nebo jedeš na kole?“
Nejsou jako my.
Chodili jsme do parku, zkoušeli jsme otočit houpačku dokola.
Pošlete dítě na houpačku, aby ji zkusilo otočit dokola.
Vrátí se s řetězem kolem krku.
„Pojď sem, sakra.“
„Proč? Měl jsem…“ „Pojď sem, sakra.“
Nejsou jako my. Když je horko, nemůžete je nechat v autě.
Máma nás v autě nechávala i v horku. Byli jsme dost chytří, abychom vystoupili.
Sledovali jsme, kdy vyjde z obchodu.
„Už jde. Rychle zpátky. Nastup.
Jasně, já seděl tady.
Máš pravdu. Byl jsem tady. Jo.“
Nasrat!
Koupit tuňáka netrvá tři hodiny.
Naše děti jen sedí v autě a umřou.
„Prostě vystupte!“
„Ale neměli jsme chodit ven.“ „Je tam 100 stupňů!“
Chcípněte v autě, pitomci.
Srát na ta děcka.
Ale nesmíte na ně vztáhnout ruku.
Když nedělají, co mají dělat, najděte jejich Achillovu patu.
Vím přesně, co můžete udělat. Jak je dostanete,
když nedělají, co mají dělat.
Našel jsem jejich slabinu.
Ne, telefon to není.
Stačí jen vypnout tu blbou Wi-Fi.
Je pro ně jako droga.
Nelžu vám.
Syn je nahoře v pokoji, volám na něj, ať přijde.
Dělá, že mě neslyší. Dál ho nevolám.
Nedělá, co má dělat, takže jen vypnu Wi-Fi.
Hned je dole. „Tati, nemám signál.“
„Signál, tati! Signál! Hrál jsem ‚Halloween‘ na Fortnite.
Tati, nemám signál.“
Říkám: „Hele, on se úplně hroutí.“
„Nemám signál, tati.
Je tam ‚Halloween‘ a všechno.“
Dívá se na mě: „Tati, ty máš signál?“ Říkám: „Mám signál.“
„Ale já ho nemám.“
„Vynes odpadky.
Když vyneseš odpadky, vidím v tvé budoucnosti 5G.“
Já jsem Earthquake. Mám vás rád.
Takhle to děláme.
Jihovýchod, jih, jihovýchod…
„Co děláš?“ „Zachraňuju demokracii.“
Překlad titulků: Tomáš Slavík