Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
Imali smo zlatnog retrivera.
Znate me, ja ne marim za rasu, ali svi znamo da je to bijeli pas.
Zanemarite i tu.
Seksting. Za disleksičara je to prepreka.
Hodao sam s uvjerenom feministkinjom.
21. PROSINCA, COMEDY CELLAR, NY
Sekstali smo, htio sam je napaliti, ali i dati do znanja da sam joj saveznik.
Jednom me pitala: „Kako ćeš me jebati?”
Rekoh: „Kao da zaslužuješ istu plaću.”
PUBLIKA NE ZNA TKO DOLAZI
Mnogo vam hvala.
Ljudi, zaplješćite Phillu Hanleyju.
Tako je.
Znam da sam vam rekao da je Phil posljednji,
ali evo zašto uvijek kažem da kad odlučite doći ovamo,
uvijek dobro odlučite jer nikad ne znate tko će navratiti.
Dame i gospodo, pozdravite Aziza Ansarija.
Hvala vam.
Hvala.
Nije valjda!
Ajme. Hvala.
Ajme. Čovječe.
Volim ovakve nastupe.
Niste imali pojma da dolazim, nemate pojma što ću napraviti.
Mogao bih biti užasan deset minuta i otići,
i ne bi mi bilo žao.
I dalje nije loše, zar ne?
Da!
Volim nastupati u lijepim kazalištima,
ali ponekad se morate nadmetati s onim pilećim krilcima koja nude tu.
Lijepo je opet biti u New Yorku.
Više ne živim ovdje. Odselio sam u London.
Da. Sviđa mi se ondje, ali lijepo je vratiti se.
Ovdje uvijek dobijem puno ljubavi. Nekad i previše.
Neki dan sam bio u restoranu i bio je red.
Provjeravali su COVID potvrde.
Dođem na red i tip će: „Aziz, samo uđi.”
A ja ću na to: „Ne!
Molim te, provjeri mi potvrdu.
Ne večeram s Kyrijem Irvingom i Nicki Minaj.
Imam deset sekundi. Molim vas.”
Stisnuti smo tu. I vi ste morali pokazati potvrde, zar ne?
Ili lako krivotvorene potvrde.
Tko je dizajnirao te stvari?
Nisu mogli naći škvadru koja je napravila McDonald's Monopoly žetone?
Ti su bolje osigurani.
S hologramima i svime. Uđete u McDonald's,
a oni vam kažu: „Nije ti ovo Monopoly. Nosi se.”
A za COVID potvrde: „Bijeli papir, crne linije, stvar riješena.”
U teoriji, svi smo cijepljeni, zar ne?
U ovom trenu 96 % doktora je cijepljeno,
ako još uvijek nećete cjepivo,
vi ste kao bijelac s dredovima.
Da, ima ljudi koji vam govore da je to dobra ideja,
ali uskoro ljudi oko vas neće moći disati.
U Londonu sam dobio prvu dozu AstraZenece.
Onda sam morao u L. A.
Nazvao sam doktora i pitam ga: „Da uzmem Johnson & Johnson?”
On će meni: „Da, moraš biti skroz cijepljen.”
Pa sam dobio Johnson & Johnson, a sad nedavno i dodatnu dozu.
Ovaj put Pfizer.
Pun sam svega.
Kao pjesme DJ Khaleda sa svim i svačim.
„Još jedno.”
Ljudi napadaju one koji se odbijaju cijepiti.
Kako se zove onaj nogometaš? Aaron Rodgers, da.
Što mislite o njemu?
Jebeš tog tipa!
Ljudi mrze tog tipa. „Jebeni idiot!”
Dobro, ohladite.
Nogometaš je.
Pročitao je neke članke, postao skeptičan, istražio.
Čudi vas što je došao do krivog zaključka?
Mislili ste da će on riješiti zagonetku?
Da će glavni medicinski savjetnik SAD-a reći:
„Upravo sam razgovarao s Aaronom Rodgersom?”
Jadnik.
Kao da smo u srednjoj školi
i ismijavamo napadača momčadi jer je pao test iz biologije.
„Glup si, Aarone. Glupan.
Ti nemaš pojma. Tupko glupko.”
Tip zarađuje za život tako da ga lupaju u glavu.
Pustite ga!
Ali ipak je lagao.
Pitaju ga: „Jesi li cijepljen?” A on: „Pa…
Ja sam imuniziran…
Doktor mi je dao smoothie u prahu i…”
U nekim intervjuima je bio malo arogantan.
Pričao: „Ja sam slobodni mislilac.”
O, ne.
Je li slijedio znanstvenu metodu?
„Pitanje: Trebam li se cijepiti? Hipoteza: Mislim da ne.
Izvori podataka: Neki podcasti i čudni doktori.
Zaključak: Malo sutra.”
Ne mislim da je idiot, u redu?
Ne mislim da su ljudi kao on i Nicki Minaj idioti.
Nisam to došao reći.
Samo mislim da su zapeli u drukčijem algoritmu od vas.
Znate što mislim?
Ako ih zovete idiotima, zapeli ste u drukčijem algoritmu.
Znam sve što ćete reći o svemu.
„Te budale sa svojim konjskim tabletama.”
U redu, tehnički ljudi mogu uzimati te tablete.
Da, ništa ne pokazuje da pomažu s COVID-om,
ali kad samo kažete da uzimaju konjske tablete,
to ih samo još više odbije.
Ne znam, ljudi.
Moramo naći empatiju.
Svi smo zatočeni u svom malom svijetu.
Ako ne smislimo kako opet razgovarati u stvarnosti,
nije važno u čemu je problem. Ne znam odgovor.
Probajte kliknuti na stvar na koje oni klikaju.
Vidite što se događa.
Ali nemojte pretjerati.
Do kraja tjedna ćete vikati da je Fauci pedofil.
Ali trenutna strategija pljuvanja po ljudima ne pali.
Vidjeli ste videe u kojima ljudi ismijavaju antivaksere?
Navode njihove tweetove. Svi videi su isti.
Tweetovi tipa: „COVID je prijevara. Neću nositi masku.
Jebeš ove mjere. Otvarajte sve već jednom.
Isuse, pozitivan sam. U bolnici sam.”
A onda rođakov tweet: „Mrtvi su.”
A osoba koja je napravila video se pobjednički smije.
Da, to će pomoći.
Moj stric se nije cijepio i umro je.
Bilo je vrlo tužno.
Moj tata je pričao s njim četiri dana prije, molio ga da se cijepi, nije htio.
Vrlo tužno. Moj tata ima mnogo braće i sestara.
Teta mi je rekla: „Ne mogu vjerovati da jednog od nas više nema.”
Srce mi se slomilo. Čuo sam joj u glasu.
Mislila je da se to moglo spriječiti, da nije bilo neizbježno.
Ne mislim da mi je stric idiot.
Samo se izgubio u onome što smo stvorili,
u kulturi u kojoj su informacije potpuno iskvarene.
Pomislite na najveće svjetske kompanije.
Sve zarađuju na informacijama.
Naravno da ljudi onda zarađuju na pogrešnim informacijama.
Otuda taj skepticizam. Ljudi zarađuju na njemu.
Ljudi obično ne sumnjaju toliko u medicinske stručnjake.
Sjetite se svih ludosti koje ste napravili jer vam je doktor rekao.
Niste postavljali pitanja.
Gledajte Ice Cubea. On se ne želi cijepiti.
Trebao je glumiti u filmu Nema šanse, koji nažalost nema šanse da vidimo.
Trebao se cijepiti i odbio je.
Ali znate što je čudno?
Nekoliko mjeseci prije pandemije, Ice Cube je išao na kolonoskopiju.
Znate što je to?
Ice Cube je otišao doktoru.
Doktor mu kaže: „Imate problem u želucu i trebate kolonoskopiju.”
A Ice Cube će: „Što je to?”
Kažu mu: „Bolje da sjednete, Ice Cube.
U biti, morate popiti galon tekućine i israti sve iz tijela.
Očistiti si sistem, dobro?
Onda dođete, uspavamo vas,
i u guzicu vam gurnemo gumeno crijevo s kamerom na kraju.
Snimat ćemo vam utrobu nekoliko sati
i vidjeti što se događa, napraviti neke testove
i probuditi vas kad završimo.”
A Ice Cube će na to: „Dobro, radite što morate.”
Nije rekao ništa od ovog što sad govori.
Nije rekao: „Ne razumijem znanost iza toga.”
Nije vrištao: „Moj šupak, moj izbor.” A ne.
Bio je bez svijesti s četiri neznanca oko sebe.
Neznanci će: „Imamo problemčić.”
A Ice Cube će: „Možeš ako upreš!”
Bili su unutra satima. Satima!
Što su radili? Snimali miniseriju?
Zbiva li se druga sezona Damina gambita u debelom crijevu Ice Cubea?
Ne znam je li Ice Cube imao kolonoskopiju.
Ali…
On je…
Prošao je 45. Trebao bi!
To je preventivno, da znate da nemate rak debelog crijeva.
Nadajmo se da je šala istinita.
Jedna cool stvar, poslije karantene mnogi su se zauzeli za sebe.
Što se tiče posla, razmotrili su svoj život i posao
i rekli: „Gle, ako mi ne platiš i ne daš mi doprinose, odoh.”
A kompanije će: „Dobro, odlazi.
Nabavit ćemo druge koji će zabrljati posao
i sve na svijetu će biti malčice gore.”
I to se sada događa, zar ne?
Sad je sve svuda malčice gore.
Nikad nema dovoljno ljudi.
Svi trče kao muhe bez glave. „Prvi mi je dan!”
Čak su i ovdje večeras stvari malčice gore.
Nema dovoljno ljudi!
Sve je malčice gore, ali to smo zaslužili.
Uzimali smo te ljude zdravo za gotovo.
Radili su kao magarci, nisu ih plaćali kako treba,
još ih ne plaćaju, a mi ih uzimamo zdravo za gotovo.
Naravno da ih izrabljuju.
Svi to znamo, zar ne?
Razmislite. Kako možete prodavati cheeseburgere za 99 centa?
Kako? Da vam dam 99 centa i kažem:
„Napravi mi cheeseburger”, koji kurac bi vi napravili?
Izrabljuju sve, od tipa u tvornici mesa do tipa koji prodaje burger.
I morate priznati da ne postoji nekvalificirani rad.
Ako odete u restoran brze hrane i sve ide kako treba,
to su bili kvalificirani radnici…
Jer ako sad odete onamo,
u svakom sladoledu dobijete besplatni pileći medaljon, u redu?
Podržavam sve one koji štrajkaju.
Mislim, Isuse.
Nadam se da će ih vratiti i platiti kako spada jer nije lako.
Jeste li bili u Chipotleu u Pennsylvaniji u posljednje vrijeme?
Strava. Uđete, kao da je Chipotle dobio koronu.
Unutra su samo dva tipa…
„Dajte mi grašak!”
Priđete im i pitate: „Mogu li dobiti ekstra guacamolea?”
Izderu se: „Nemamo guacamolea!
Nema avokada, a tip koji radi guacamole dao je otkaz prošli tjedan,
sad zarađuje 50 000 dolara godišnje s guacamole receptima na TikToku!”
Nekad se pitam jesam li ja dobar u poslu.
Ne u nastupima, mislim šire.
Svaki dan gledam vijesti
i čitam kako neki glumac prodaje neku kompaniju
za stotine milijuna dolara, koja nema nikakve veze s njegovim poslom.
Ja ne radim ništa od toga. Nemam svoje piće.
Ni liniju za njegu kože.
Njega kože bi bila mačji kašalj!
Indijac sam, koža mi je super. Smotao bi bijelce za čas!
„Mažem se kokosovim uljem iz bakinog sela…
Tako održavam ovaj mladenački indijski sjaj.”
Moji kolege iz industrije svi žele to.
Nitko ne želi raditi albume kao Dr Dre.
Ali svi žele prodavati Beats by Dre slušalice.
Gledali ste Drakeove intervjue?
„Drake, što je s novim albumom?”
„Albumom? Jeste čuli za moj novi zdravstveni sustav?
Otvaram OVO bolnice po cijeloj državi.
Sestre nose OVO opremu, imamo najbolje doktore.”
Posvetio sam svakom jednom pjesmu. Imam te na piku…
Kao komičar sam u redu, ali kao biznismen sam očajan.
Tu sam besplatno. Kevin Hart nikad ne bi tu bio besplatno!
Da je Kevin tu sad, puštao bi snimke svoje nove kosilice i čega već.
„Udružio sam se s prijateljima u proizvodnji alata
svaki put kad kosite travu
iskoči holograma mene dok izvodim svoj novi specijal.
Zove se Kevin Hart, ludilo, nastupam dok kosiš!
Ne osuđujem nikog, ali to nije za mene.
Jednom sam mislio da radim previše.
Malo sam se istrošio, sreo sam Franka Oceana na zabavi,
pitao ga: „Kako to radiš?
Ne radiš promocije, jedva da ideš na turneje
i objavljuješ muziku samo kad to želiš.
U čemu je tajna?”
Rekao mi je: „Čovječe, samo ti ne smije smetati manja zarada.”
Pomislih: „Sranje.
Manja zarada, kažeš?
To mi nije palo na pamet.”
Ali jesam.
I još uvijek to radim. Vidite me. Ne radim puno.
Radim samo ono do čega mi je stalo.
A Frank…
Sad ima liniju nakita, pa ne znam.
Valjda se predomislio.
„Sranje, previše mi dobro ide zarađivati manje!”
Posljednji sam put bio u New Yorku baš pred izbore.
To je bilo zanimljivo vrijeme. Svi su prštali od energije.
Svi su išli okolo: „Moramo nešto napraviti!
Moramo zaustaviti Trumpa, spasiti planetu! Moramo učiniti sve što možemo!”
Onda je Trump izgubio, „Uspjeli smo! Učinimo svijet boljim!”
Vratim se dvije godine kasnije, svijet usran kao i prije.
Kao da smo ga samo izbrisali s Twittera, tako se čini.
Samo ga manje vidite, kužite?
Ne kažem da su on i Biden isti.
Ne tupite mi. Kužim. Da, infrastruktura.
Ali što se dogodilo nama? Što je sa svom onom energijom?
Kako je sada nemamo?
Zašto ne idemo okolo: „Moramo pomoći ljudima poslije korone.
Toliki su izgubili dom.”
Ne, to ne rade.
Samo kažu: „Da sam bar uložio više u kripto.”
„Matthias, ideš na ono večeras?
Digli su štandove za novu suradnju
koju Travis Scott radi s čoko keksima i Citibankom
i prodaju dizajnerske čoko kekse koje su osmislili nadolazeći umjetnici
i svi dobiju dizajnersku platnenu vrećicu
i dizajnerske majice ekološki osviještenih uličnih brandova
i torba se može pretvoriti u token
koji počne puštati muziku i sve je totalno održivo.”
Znate tko je gori od Trumpa?
Svi mi, mislim, čovječanstvo kolektivno.
Kad nas pogledaš objektivno, mi smo hrpa usranih ljudi.
Što vidite? Vidite 30 ljudi, zar ne?
Dvadeset ide dobro, a ostalih deset:
„Nemamo pitku vodu, nemamo ništa. Teško nam je.”
A ovih 20: „Ne znam, buraz, malo si mi daleko, što ću ti ja?
Nisi baš dio grupe, shvaćaš?
Mislim, čujem te,
ali naručio sam namirnice prije šest minuta i još ih nema, tako da…
I ja sam gladan.
Imam ja svojih problema, prao sam navlaku za madrac neki dan.
Pokušao je opet navući, ti ne moraš raditi takva sranja.
Ti nisi navlačio navlaku i skužio da su gumbi s druge strane
i morao je obrnuti i početi ispočetka? Perspektiva.”
Sve je to nekako mračno kad se odmaknete,
kad pomislite koliko patnje i siromaštva
i gladi i smrti toleriramo jer ih ne vidimo.
Čak i u našoj zemlji.
Beskućnici i to, sve to možemo popraviti.
Znate kako to znam?
Prije dvije godine,
ljudi u bogatim zemljama počeli su umirati od tajanstvene bolesti.
Što smo napravili?
Zatvorili smo zemlju na dvije godine!
Svi smo čamili u kući danima!
Nismo išli na posao.
„Ne dolazite na posao! Slat ćemo vam lovu svaki tjedan!”
„Što? Ali što ako se oduži?”
„Samo ćemo ti slati lovu svaki tjedan!”
„Ako potraje pola godine, godinu?”
„Samo ćemo ti slati lovu! Ostani kod kuće!”
„Imate toliko love?” „Da, ostani kod kuće!”
Toliko imamo!
Vani je tip s plastičnom čašom koji traži sitniš.
Imamo toliko puno. Samo mu ne želimo dati.
Zašto ne želimo riješiti probleme?
Prvo, ne diraju nas, drugo, ne zabavljaju nas.
Moramo se zabaviti.
Zašto su svi zapeli za Trumpa?
Čovjek je bio zabavan.
Recite što hoćete o njemu, ali taj je ludo zabavan.
Prvog dana: „Mrzim Meksikance.” Pomislio sam: „O, sranje!”
To je mnogo bolje od Obaminih govora.
Mislim, užasno je, ali očaravajuće.
Zato me čude ovi koji mrze Bidena.
Na temelju čega? Nikad ga ne vidiš.
Zašto se ljute? Gdje je tu zabava?
Ono kad je skoro pao jednom? O čemu govorite?
Mrzite Kamalu Harris? Ja je nikad nisam vidio.
Bio sam tako sretan što je Indijka.
Ima više snimki Bigfoota nego Kamale Harris!
Ta je…
Nisam je vidio!
Ono jednom na početku,
kad je urlala: „Uspjeli smo, Joe!” I onda je nestala.
Iščeznula kao originalna mama iz Princa iz Bel Aira.
Morate imati zabavu.
Ako to nemate, nemate internet.
Ako nemate internet, nemate kulturu.
A kultura odlučuje što na kraju napravimo, zar ne?
Neke od onih stvari koje sam spomenuo, dosadne su.
Ne uklapaju se u sistem. Probate ih ugurati:
„Da netko izumije čisti sanitetski čvor za zemlje u razvoju, mogli bismo…
Dosta ljudi izrabljuju u svijetu još uvijek, ako bismo…
Timothée Chalamet je bacio čaj s tapiokom na Azijca u Washington Square Parku.”
„Čekaj, molim?!
Zašto?
Ne voli Azijce?
Ali zašto onda piječaj s tapiokom? To je azijsko piće.
Što je uopće tapioka?
Tako mnogo pitanja.”
Sutradan, Chalamet izda izjavu.
„Isuse. Svim fanovima i svima, nisam namjerno bacio čaj.
Šetao sam u parku i poskliznuo se,
a čaj mi je iskočio iz ruke i udario jadnika u glavu.
Ne mrzim ni njega, ni azijsku zajednicu, ni neku drugu.
Duboko mi je žao.”
„Znao sam da je dobar tip.”
Dva dana kasnije, procuri snimka Chalameta.
Taj tip se nije poskliznuo.
Zamahnuo je i namjerno ga pogodio.
„Koji vrag? Vidio si snimku?” „Da, to je grozno.
Ne mogu vjerovati.”
„Vidio si novi članak?” „Koji?”
„Još jedan članak.” „Što piše?”
„Izgleda da to nije bio Chalamet, nego neki drugi hipster,
ali lažirali su da izgleda kao Chalamet.”
„Fakat?” „Da!”
„Znači, i dalje glumi u Dini 2?” „Ne znam.” „Što da radimo?”
„Pratit ćemo ovo i pričati o tome dva tjedna,
iako nema nikakve veze s nama.”
To smo mi.
Sad živimo u komentarima.
Ne čini li se tako posljednjih deset godina?
Usiše nas neka zečja rupa, provedemo par tjedana u njoj,
onda izađemo i tražimo sljedeću.
Trošimo toliko mentalne energije na stvari koje prođu same od sebe.
Zato mi je čudno kad ljudi kažu:
„Cjepivo će mi ugraditi mikročip i pretvoriti me u robota.”
Zar ne kuže da već jesmo roboti?
Možemo li biti više roboti nego sada?
Zar ne znate sve što će svi reći o svemu?
Već su nas davno upecali,
te kompanije su mislile 40, 50 koraka unaprijed.
Znatno su pametniji nego što priznajemo.
Recimo Kina. Kina nije rekla:
„Radimo na tehnologiji prepoznavanja lica i trebamo tvoju facu.”
Jer onda bi svi rekli: „Nećeš dobiti moje lice, Kino, moje lice, moja prava.”
Ali Kina ne pita tako.
Pita vas: „Želite vidjeti kako ćete izgledati kad ostarite?”
„Kad ostarim?
Hoću! Što moram napraviti?” „Samo nam daj svoju facu.”
„Cool! Evo vam moja faca!”
Zaplješćite ako mislite da ste previše na mobitelu i internetu.
Zaplješćite ako to mislite.
Ja plješćem s vama. To su bili gotovo svi.
Kužim vas.
Je li itko pokušao ograničiti vrijeme koje provede na mobitelu i internetu?
Dignite ruku ako ste se pokušali zauzdati.
-Što ste napravili? -Postavila sam vremenski limit.
Vremenski limit. Znam taj trik. Ono malo na ekranu.
Iskoči vam: „Dostigli ste dnevni limit!”
„Miči se! Nisam gotov!”
To ne pali. Što ste još radili?
Dignite ruku ako ste još nešto probali. Išta? Što ste vi napravili?
Izbrisao sam Instagram.
Izbrisali ste Instagram. Da, i ja sam to.
Prije sedam godina sam obrisao sve s mobitela.
Još imam profile, ali to nisam ja, nego neka dama.
Ali osjećam to. Shvaćate?
Već dugo to osjećam.
Napravio sam sve što i vi,
išao sam dalje i dalje
i sad se konačno osjećam malo bolje.
A znate što sam morao učiniti za to? Nabaviti stari sklopivi mobitel.
Sklopivi. Malo je ekstremno, ali kažem vam.
Povratite um.
Vidite kroz maglu. Možete ići kamo hoćete.
Samo morate zapisati detaljne upute prije nego krenete.
Nekad se teško snaći.
Ja ne mogu ništa s tom stvari.
Mogu samo zvati i slati poruke, a ako šaljem poruku,
stvarno moram znati što hoću reći, jer mi treba vječnost da utipkam.
Ona pametna tipkovnica.
Morao sam pustiti to sve. Postalo je previše za mene.
Bio je trenutak, ne znam jeste li imali sličan.
Razgovarao sam s mamom,
tada sam imao smartphone i pričao sam preko zvučnika.
Istodobno sam čitao nešto na internetu,
a ona me pitala: „Što to radiš?
Slušaš li me? Čitaš li nešto?”
A ja: „Da.”
Pita me: „Što čitaš?”
A ja: „Deset stvari bez kojih Sean Paul ne može živjeti.”
Ona će: „Što?! Ja sam ti majka. Razgovaram s tobom, to nije lijepo.”
„Hoćeš znati koje su to stvari?”
Bio sam u stanu prošli tjedan i pregledavao kutije
i pronašao staru videokazetu na kojoj sam bio ja prije 20 godina
kad sam tek počeo raditi stand-up.
Klinac iz NY-a je radio dokumentarac o meni, ludilo.
Bio sam u domu, pisao šale u malu bilježnicu,
vozio se busom, došao do Washington Square Parka,
prošao kroz njega, spustio se niz MacDougal Street,
spustio se onim stubama i popeo se na ovu pozornicu.
Na isto mjesto.
Ovdje sam prvi put nastupio.
Shvatio sam da sam danas napravio isto.
Bio sam u stanu, pisao šale,
došao ovamo, ušao u Cellar. Javio se menadžeru.
„Tu sam.”
Koliko mi je ostalo?
Čovjek mi maše, valjda imam…
Hoće još!
Ako stvarno hoćete još,
ponestaje mi prijatelja, a moram dovesti troje svaki tjedan.
Zovem se Aziz. Vratite se, kad, sljedeći tjedan?
Sljedeći tjedan recite da ste tu zbog Aziza.