Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- "מוזיקה תופסת את השמים..." בודלר -
"זה הסוד שלי", בחסות "ווינסטון".
הסיגריה הנמכרת ביותר והטעימה ביותר באמריקה.
"ווינסטון" טעימה כמו שוקולד.
"ווינסטון טעימה כמו שסיגריה צריכה להיות."
כן, סיגריות "ווינסטון"
מביאות לכם את השעשועון מספר 1 באמריקה, "זה הסוד שלי".
פאנל, מסיבות שיתבהרו בהמשך,
האדון משמאלי ייקרא מר איקס.
אבל אגלה לכם דבר אחד, הוא מוויילס.
הוא וולשי, והוא גם מוזיקאי.
נחזור בעוד 20 שניות.
כמה הרואין אתה קונה מדי יום?
29 גרם מדי יום. ארבעה או חמישה דולר...
לוויטאון, ארה"ב. יישוב שתוכנן בקפידה...
מדאלאס, טקסס, מבזק חדשות. זה רשמי ככל הנראה, הנשיא קנדי...
אחת, שתיים, שלוש.
זה ג'ון קייל, מלחין ומוזיקאי
שבשבוע שעבר הופיע בקונצרט הטוב אי פעם.
מה היה יוצא דופן בקונצרט המסוים הזה?
ההופעה נמשכה 18 שעות.
מישהו מכם יכול לנחש מה הסוד של מר שנצר?
הוא היחיד בקהל ששרד את כל 18 השעות.
למה הוא עושה את זה?
למה לקח 18 שעות ו-40 דקות לנגן את זה?
יש כאן הנחיה של המלחין אריק סאטי
שאומרת שאת היצירה הזאת
חייבים לנגן 840 פעמים ברציפות.
מה יגרום לאדם להגיד שצריך לנגן את זה 840 פעמים
כדי שהיצירה תהיה שלמה? -אין לי מושג.
- לו -
"רוח, רוח נושבת
רוח, רוח נושבת
רוח, רוח נושבת."
"אני מרגיש כמו באולם קולנוע.
זרוע האור הארוכה חוצה את החשכה ומסתחררת.
- קולו של לו ריד -
עיניי ממוקדות במסך.
השוטים עצמם מלאים בנקודות וקרניים.
אני אלמוני ושכחתי את עצמי.
זה תמיד כך כשאדם הולך לקולנוע.
זה אכן, כפי שאומרים, סם."
"בחלום שהרוח הביאה אליי..."
עברנו ללונג איילנד כשהייתי בת ארבע.
לו היה בן תשע.
- קולה של מריל ריד וויינר -
גרנו בפרוור, פריפורט.
המעבר מברוקלין לקהילת פרוורים מבודדת,
זה היה שינוי קשה מאוד עבורו.
"בזרועותיי
רוח, רוח..."
אמי הייתה עקרת בית.
אבי רצה להיות סופר.
סבתי אמרה, "לא, אתה תהיה רואה חשבון."
אז הוא הפך לרואה חשבון.
אם היית מחפש ליהוק סטריאוטיפי...
- קולו של אלן היימן -
למשפחה בשנות ה-50 שבה האבא יודע טוב מכולם,
לא חושב שהיה לו קשר עם אבא שלו. אבא שלו עבד.
הוא לא היה הטיפוס שישחק איתך בכדור.
אני לא יודעת מה היו השאיפות של אבי לגבי לו.
אולי הוא חשב שהוא יירש ממנו את העסק.
השאיפות של אבי לגביי היו ללא ספק
שאדע לבשל מרק עוף טעים.
לא אמרו אצלנו, "בואו נלך לקרקס, למוזיאון."
לא היו דברים כאלה.
"אני יודעת שהיא עזבה, אבל אהובתי..."
ההכשרה המוזיקלית המוקדמת בנגינת פסנתר קלאסית.
- קולו של לו ריד -
החזקתי גיטרה בפעם הראשונה בגיל 10 או 11, ולקחתי שיעור אחד.
אני חושב שהבאתי את השיר "נעלי זמש כחולות"
ואמרתי, "תלמד אותי לנגן את זה."
אני חושב שהם לא היו שם בשביל זה.
אז זה היה סופו של השיעור,
אז למדתי גיטרה ע"י כך שניגנתי עם תקליטים.
דו-וופ. "הפרגונס", "הג'סטרס", "הדיאבלוס".
ורוקבילי.
ולו תמיד אמר לי
שהוא רצה להפוך לכוכב רוק מגיל צעיר מאוד.
זה היה בתיכון.
בגיל 14 הקלטתי את השיר הראשון שלי, "תשאיר אותה לי."
האכזבה הסופית עבורי
הייתה בערב שמוריי ה-קיי היה אמור להשמיע את השיר ברדיו,
והוא היה חולה.
פול שרמן השמיע אותו במקומו וזה שבר אותי.
כולנו ישבנו ליד הרדיו.
וקיבלנו המחאת תמלוגים על סך 2.79 דולר,
שבדיעבד זה הרבה יותר ממה שהרווחתי עם "הוולווט אנדרגראונד".
"קחי את כל הפריחות..."
היה מקום בשם ה"היילופט",
והוא נהג ללכת לשם לבד לנגן.
"תשאיר לי את המותק שלי..."
המקום היה ידוע כמועדון לילה של גייז.
פעם שאלתי אותו למה הוא רוצה לנגן במועדונים של גייז.
והוא אמר שהם פשוט אנשים מגניבים.
"אנא, תשאיר אותה לי, תניח למותק שלי..."
הלהקה סגרה הופעות בעיר.
הוא היה עדיין בתיכון.
- ג'ון -
ואני חושבת שזה הכין את הקרקע לקשיים בבית שלי.
גרנו בבית של סבתא שלי.
וסבתא שלי הייתה לאומנית בכל רמ"ח איבריה.
היא לא אהבה את העובדה שאמי התחתנה עם אנגלי...
- קולו של ג'ון קייל -
ולא דיברה וולשית.
לא רק שהיא התחתנה עם אנגלי, היא התחתנה עם כורה פחם,
ובמשך שנים היא הרחיקה את כל ילדיה מהתחום.
היא וידאה שהבנים שלה ואמי ירכשו השכלה.
כשהם התחתנו ואבי עבר לגור בבית,
סבתא שלי אסרה לדבר באנגלית בבית.
עד שלמדתי אנגלית בביה"ס בגיל שבע,
לא יכולתי לתקשר עם אבי.
האנטיפתיה שירשתי מסבתי
הייתה למעשה צורה של שנאה.
זה קצת קודר.
אמי לימדה אותי לנגן בפסנתר במשך זמן קצר
עד שהגעתי לרמה מסוימת,
ואז היא העבירה אותי למורה אחר.
כן, היא החזיקה מעמד בשבילי.
אני מדבר על גיל שש או שבע.
חיי הדמיון שלנו היו דרך הרדיו.
באותו זמן, מצאתי שהדרך הטובה ביותר להשתמש ברדיו
היא להאזין לכל התחנות הזרות.
להאזין לרדיו שווייץ המערבית ולרדיו מוסקבה.
כשהגעתי לבי"ס יסודי, הייתה שם תזמורת ורציתי לנגן.
אז הלכתי לחפש כינור, ולא היו להם כינורות.
אבל הייתה להם ויולה, אז לקחתי ויולה.
הם ניגנו יצירות של באך, יצירות צ'לו לוויולה.
שזה היה ממש טוב. רכשתי ניסיון.
אבל אז הגענו לקפריצ'י מאת פגניני...
היממתי את המורה שלי
כשאמרתי שאלמד את הקפריצ'י של פגניני.
אמי עברה ניתוח בחזה.
היא נעלמה והלכה לבי"ח מבודד
עם חומות בגובה 7.6 מטרים בחוץ.
אבי הרים אותי והחזיק אותי באוויר.
היא נעלמה.
החיים שלנו התחילו להשתבש.
נותרתי לבדי.
אבי היה כל הזמן בעבודה. הרגשתי מבודד מאוד.
לא יכולתי לדבר עם אבי על מה שהתרחש.
לא יכולתי לדבר עם אמי על מה שהתרחש.
אז ניצלו אותי ולא ידעתי מה לעשות בנדון.
הייתה יצירה שזכרתי את הפתיחה שלה,
אבל לא זכרתי את הסיום שלה.
אז נאלצתי לאלתר את הסוף.
עשיתי עבודה לא רעה בסיום היצירה.
כלומר, יצרתי סיום מתאים, ויצאתי מזה.
כשיצאתי מהחדר, פחדתי מאוד בתחילה.
ולא ידעתי מה יקרה, אבל אז זה קרה.
הרגע שבו זה קרה,
זה מה שעשה את ההבדל כבר בגיל צעיר
בכל הנוגע לאיך לפתור בעיה.
הפחד ממה שעומד לקרות הוא לא בעיה.
זאת הייתה הלידה של האלתור.
- סוף -
אט-אט, הדברים התחילו להתמקד במה שתכננתי לעשות.
ואני חושב שקיבלתי החלטה פרקטית.
חשבתי לעצמי, "אני רוצה להיות מנצח."
בנוסף, היה ברור מאוד שאני חייב לצאת מהעמק,
אין כאן דבר. הייתי נואש לצאת מהמקום ההוא.
אבל אלמלא פעם אחת שבה פחדתי פחד מוות
ונאלצתי לבצע, ולסיים משהו בצורה אלגנטית.
זה עזר לי מאוד בהמשך הדרך.
- ניו יורק -
"הרגת את הבן האירופי שלך
אתה יורק על מי שטרם מלאו להם 21
אבל המכוניות הכחולות שלך נעלמו
מוטב שתגיד להתראות, היי, היי, ביי, ביי..."
ניו יורק, בתקופת המלחמה, הפכה למקום שאמנים ברחו אליו.
- קולו של יונס מקאס -
אז זה היה מפגש של ניו יורק
עם האמנים המבריקים ביותר מפריז ומברלין.
"מוטב שתגיד להתראות, הליצנים שלך נפרדים ממך לשלום..."
ניו יורק בסוף שנות ה-50, וכעת אנחנו נכנסים לשנות ה-60.
בזמן שלגל החדש הצרפתי היה את הסינמטק הצרפתי,
לנו היה את רחוב 42.
מדי ערב הלכנו לרחוב 42
שהיו בו כ-15... לא, אולי 20 בתי קולנוע.
וזאת הייתה התקופה שבה כל האמנויות
וגם סגנונות חיים החלו להשתנות.
התופעה הגיעה לשיאה בשנות ה-60.
אנחנו לא חלק מתת-תרבות או מתרבות נגד. אנחנו התרבות!
ציירים, מוזיקאים, קולנוענים.
הם לא התעניינו כל כך בלספר סיפורים עם נרטיב.
ההיבט הפואטי של הקולנוע הביא את הקולנוע לרמה של האמנויות האחרות.
בתחילת ינואר 62',
האולפן שלי, "קואופרטיב הקולנוענים",
הפך למקום מפגש של כל הקולנוענים.
מדי ערב הוקרנו סרטים.
ושם אנדי נהג לבלות,
אבל לא ידעתי שהוא אנדי.
הוא ישב על הרצפה יחד עם כולם.
ושם הוא פגש את הסופרסטארים הראשונים שלו
כמו מריו מונטז, ג'ק סמית וג'רארד מלנגה.
זה היה ביה"ס לקולנוע של אנדי.
כשהתחלתי ללמוד ב"גולדסמית'ס"...
- ג'ון קייל -
זה היה מוסד חינוכי עם רוח חופשית.
קיבלתי שיעורי ויולה ושיעורים בהלחנה עם האמפרי סירל.
הוא הבין את קייג' ואת כל היוצרים שאהבתי.
ג'ון קייג' ו"הליכת מים".
ג'ון קייג' היה אמן האוונגרד המוביל
במוזיקה בניו יורק, ובאמריקה.
אבל אני חושב שלה מונט התכונן לתפוס את ההובלה.
קיבלתי מלגת ברנשטיין. הם מימנו לי נסיעות וכדומה.
אתה בסביבה של... גברת קוסביצקי הייתה עדיין בחיים.
היא ערכה מסיבות אחר צהריים לסטודנטים.
הם לא נתנו לי להופיע כי היצירות היו אלימות מדי.
שאלתי את הארי קראוט שניהל את התוכנית... הוא שאל אם היצירות אלימות.
רובו של הקטע התרחש בתוך הפסנתר,
חבטות בחלק הפנימי הפסנתר.
אז הבאתי גרזן.
אני זוכר שמישהי בשורה הראשונה קמה וברחה החוצה.
זו הייתה גברת קוסביצקי. היא הזילה דמעות,
ואני אמרתי, "וואו, אני ממש מצטער ש..."
כן, היא כעסה קצת, אבל אל תדאגו.
לקחנו אותה לשתות אחר כך. היא הייתה בסדר.
באותה תקופה הכרתי את קורנליוס קרדיו, ובילינו יחד.
הוא היה מישהו שהבין על מה אתה מדבר.
וקורנליוס פגש את לה מונט.
לה מונט יאנג היה אמור לרשת את ג'ון קייג'.
הופעה ב"טנגלווד" הייתה הדרך שלי להגיע ללה מונט.
התרחשה התמוטטות...
- הנרי פלינט -
עד לנקודה שבה זו כבר לא מוזיקה.
ניפגש בשבוע הבא. תשמרו על עצמכם.
אחרי שמישהו פגש את לה מונט, הסיפור נגמר.
כולם רוצים לעשות משהו ראוותני, ותסתכל עליי.
עשיתי משהו שנועד...
- לה מונט יאנג -
לקחת אותך למצב רוחני נעלה מאוד.
איש לפניי לא כתב יצירה
שהכילה אך ורק טונים ארוכים ומתמשכים.
ג'ון היה וולשי.
הוא כתב לנו מכתב מ...
מוויילס. או אולי מלונדון. -או ממקום כלשהו בבריטניה.
- מריאן זזאלה -
מקום כלשהו בבריטניה,
הוא אמר שהוא רוצה לבוא לכאן וללמוד.
כן.
אני מניח שהסכמנו. -בטח.
הגעתי לניו יורק ב-1963.
זה היה הביקור הראשון שלי בניו יורק והזדעזעתי. זה היה...
האדים שעולים מהמדרכות.
"לכל הרוחות. המקום הזה מטונף."
- כרטיס חבר אביב 1957 -
אז הדרונים של לה מונט וכל זה היה מעודד.
כאן חזרנו למוזיקה,
התמקדנו במה... מה אנחנו רוצים לשמוע?
אנחנו שומעים דרון, אבל למעשה אנחנו חוקרים הרמוניות טבעיות.
לו התקשר אליי, הוא אמר לי שהוא מדוכא מאוד.
- קולו של אלן היימן -
הוא אמר שהוא מקבל טיפולים.
הוא חשב שהוריו מנסים להוציא ממנו את ההומוסקסואליות בעזרת טיפול שוק חשמלי.
לא האמנתי לאף מילה, כי הכרתי את הוריו.
בין אם תרצה לומר או לא,
"הוא היה בדיכאון קליני? הוא השתמש בכמות עצומה של סמים?"
אני חושבת שהאווירה של התקופה לא עזרה.
והעזרה הנגישה בזמנו הייתה מדכדכת.
אז כשאתה שואל על לו באותה תקופה, אני מתרגזת.
- מריל ריד וויינר -
ואני מתרגזת בגלל התפיסות המוטעות שנוצרות.
ומפני שזה לא הוגן כלפיו, וזה לא הוגן כלפי הוריי.
המחשבה שיש הסבר קל היא פשטנית ומגוחכת.
הוא הלך ללמוד באונ' ניו יורק.
הוא החזיק מעמד סמסטר וחצי, למיטב זכרוני.
הוא התקשר אליי ואמר שהוא עובר ל"סירקיוז".
וכשהוא הגיע ל"סירקיוז", הוא היה אדם שונה.
זועף, עוין.
הוא היה מרדני מאוד ביחס לכל דבר למעשה.
התקשיתי להבין אותו.
נהגנו להתמסטל, ואז היינו מנגנים.
ניגנו שירים של ריי צ'ארלס, פרנקי ליימון מדי פעם. ניגנו...
- ריצ'רד מישקין -
ניגנו במסיבות של אחוות ואחוות נשים, ובברים.
- קולו של לו ריד -
היינו ממש גרועים, אז נאלצנו לשנות את שם הלהקה תכופות,
כי איש לא היה מזמין אותנו פעמיים.
היו מקרים שפישלתי בכניסה או שיצאתי מהקצב.
והוא היה מתחרפן.
- אלן היימן -
הוא נהג להסתובב ולחבוט במצילה.
הוא היה חסר סבלנות.
לכל אחד שלא היה מושלם ומדויק.
הייתה לנו הופעה באונ' "סנט לורנס"
על ספינה בנהר סנט לורנס.
לו אמר, "אני לא מנגן על ספינה."
ואני אמרתי, "לו, אנחנו חייבים לנגן על הספינה..."
הוא אמר, "אני לא." בום!
הוא הכניס אגרוף לשמשה בדלת וחתך את היד.
אז לקחנו אותו לבי"ח. עשו לו תפרים.
ואם אני זוכר נכון, זה היה ביד ימין.
אז הוא אמר, "לך תזדיין, אני לא יכול לנגן."
אמרתי לו, "אתה יכול לשיר, ואתה גיטריסט מחורבן בכל מקרה,
אז נחפה עליך."
וזה מה שעשינו.
הוא היה כמו פעוט בן שלוש מבחינות רבות.
"היי, קרוסלה
הקלטנו תקליטון דמו לשיר בשם "אהבתך".
אהבתך הקטנה
אהבתך, אהבתך הקטנה
מעולם לא חשבתי שאני גבר שלם עד אהבתך..."
הלכנו לפגישה בעיר
עם בחור שאהב חלק מקלטות הדמו של לו.
הוא פנה אל לו ואמר לו,
"אז מה אתה רוצה לעשות? מה אתה רוצה להשיג?"
הוא אמר, "אני רוצה להיות עשיר ואני רוצה להיות כוכב רוק.
ואני אהיה עשיר ואני אהיה כוכב רוק
בין אם תאהב את המוזיקה שלי ובין אם לא."
הוא לא הרגיש בנוח ברוב המקומות.
- שלי קורווין -
ואם הוא לא הרגיש בנוח מלכתחילה,
הוא ניצל את זה וגרם לכולם להרגיש לא בנוח.
זאת הייתה הנחמה שלו.
אני לא יודעת למה הוא היה חסר ביטחון, אבל הוא היה מאוד חסר ביטחון.
ואני חושבת שהוא היה חסר ביטחון כל חייו.
הוא תמיד כעס מאוד על אנשים שדחו אותו,
אז הוא ניתק את החברות ראשון.
בכנסייה האפלה של המוזיקה שלעולם אינה שייכת רק ליבשה או לים,
אלא פורחת בתוך האוויר שבתוך התודעה...
- קולו של דלמור שוורץ -
תבניות של תנועה ופעולה, רצפים של תהלוכות
שנעות בהדר ובביטחון
כדי לפתוח את המסכים הסגורים...
הוא בילה עם דלמור בזמנו.
האיש שהכי הערצתי היה דלמור שוורץ.
למדתי איתו שירה, אבל היו דברים אחרים.
חיבורים קטנים ומדהימים, וסיפורים קצרים.
נדהמתי מכך שמישהו מסוגל לעשות את זה עם שפה כה פשוטה ויומיומית.
ודלמור שוורץ חשב שללו יש כישרון עצום
ולמעשה, פרסם כמה שירים שלו
במגזין "אוורגרין רוויו".
והשירה שלו הייתה מלאה בנושאים הומוסקסואלים.
נושאים אפלים מאוד.
הרעיון של לפגוש גברים בשירותים ציבוריים,
לעשות סקס עם גבר ליד משתנה, ואז לשלב את זה בשיר.
כשקראתי את אחד מהשירים האלה
אמרתי לו... אמרתי, "לו, מה לעזאזל?"
מאיפה מגיע הרעיון המבזה הזה של סקס?"
הוא אמר, "אם זה לא אפל ולא מבזה, זה לא מדליק. זה לא סקס."
הוא אמר, "אתה לא מסוגל להבין את זה.
אתה הופך לרפובליקני."
זה היה חג ההודיה או חג המולד כשהלכנו ל"היילופט".
אני לא זוכרת הרבה, רק שזה היה בר של גייז.
הייתה שם בחורה בשם אקשן, הוא ניסה לשדך לי אותה.
אמרתי, "כן, אני לא לסבית. אני לא רוצה להיות לסבית.
אני לא רוצה להתנסות. אני לא מעוניינת."
הוא אמר, "תלכי לרקוד איתה." אמרתי, "בסדר, אני ארקוד איתה."
אני חושבת שהוא לקח אותי לשם כדי להראות לי איפה הוא בילה ומה הוא עשה.
ואנשים אמרו, "למה זה לא הפריע לך?
איך יכולת להיות איתו אם הוא מבלה עם גבר?"
ואמרתי, "אין לזה שום קשר אליי."
אני לא טיפוס קנאי. זה פשוט לא הפריע לי.
הרבה יותר מפחיד היה לנסוע למנהטן, להארלם,
כדי לקנות... נדמה לי הרואין.
הלכנו לרחוב 125 פינת סנט ניקולס.
נכנסנו לבית דירות.
הוא אהב מאוד לקחת אותי למקום מסוכן.
הוא יצר תרחיש
שמאוחר יותר יספק לו חומר לכתיבה.
הוא כתב כל הזמן.
הוא כל הזמן כתב, סיפור, מילים או שיר.
אבל הוא תמיד הבהיר שאין הבדל
בין סופר שכותב ספר לתמלילן.
שבעה עשר ווזנסנסקים נאנקים מכאב, אך אילמים.
זעקותיי נקרעו
על קילומטרים של סרט מגנטי ולשון אדומה אין סופית.
כשלמדתי בקולג', הושפעתי מאוד מגינסברג.
"יללה", "קדיש".
"ארוחה עירומה" של בורוז.
יוברט סלבי ג'וניור, "היציאה האחרונה לברוקלין".
חשבתי לעצמי, "זה מה שאני רוצה לעשות, רק עם תוף וגיטרה."
אז, "אני לא יודע לאן מועדות פניי,
אנסה להגיע לממלכה אם אצליח,
כי זה גורם לי להרגיש כמו גבר.
כשאני מחדיר מחט לתוך הווריד,
כל הדברים אינם כפי שהיו.
כשאני עף על החומר, ואני מרגיש כמו בנו של ישו,
ואני מניח שאני פשוט לא יודע. אני מניח שאני פשוט לא יודע."
מעולם לא הייתה בעיה,
בהתנהגות או בהתנהגות הרעה האנושית, שהייתה איתנו זמן כה רב
או הייתה כה בלתי מובנת כמו הומוסקסואליות.
לדעתך, מהו פשע המין החמור ביותר?
הפשע נגד הטבע.
מהם העונשים לפשע נגד הטבע?
העונש המרבי הוא 20 שנות מאסר.
עצרו אותנו כי בילינו בברים.
אבל אז מה? זה היה חלק מהעניין.
- קפה סן רמו -
היה בר בשם "סן רמו"
שבו כולם נראו הומואים,
חכמים ויצירתיים מאוד.
- דני פילדס -
והם התגלו כאדוארד אלבי, אנדי וורהול וג'ספר ג'ונס,
ובמרכז של כל זה היה עולם האמנות המשגשג.
כסף, מסיבות, כוח.
הקולנוע שגשג,
פסטיבל הקולנוע של ניו יורק, מרכז לינקולן,
כל זה התרחש באמצע שנות ה-60.
וזה היה שערורייתי... "קאמפ" מוגזם.
"קאמפ" היה משהו ששיחקת איתו
כפי שעשה ג'ק סמית.
- בתחילת 1964, -
זה היה של לילה סופר גירוי יתר
בערבו של חורבן העולם.
- ג'ון קייל עבר לגור עם המלחין טוני קונרד ברחוב לאדלו 56. -
וברחוב לאדלו 56, אני, ג'ק סמית, פגשתי את אנגוס וטוני.
- גם הקולנוען ג'ק סמית גר שם יחד עם אמנים ומוזיקאים רבים אחרים. -
טוני קונרד, הוא שכר את הדירה...
- קולו של הנרי פלינט -
ברחוב לאדלו 56 שהפכה לחשובה כל כך.
- רחוב לאדלו רחוב גראנד -
לא רציתי להיות חלק מהכלכלה...
- קולו של טוני קונרד -
אז גרתי בדירה שעלתה 25.44 דולר לחודש.
כשחצית לצד השני, זה יצר שינוי מוזר מאוד
בין הקולנוע התיעודי וסגנון החיים האוונגרדי של הלואר איסט סייד,
וסצנת האמנות הרשמית שהתהוותה בסוהו.
ג'ק עבר לגור איתו.
השכנים בדירה הסמוכה היו פיירו הליקצר ואשתו קייט.
ואז אנגוס מקליס חזר לניו יורק,
והוא שכר דירה שלישית באותה קומה בלאדלו 56.
גם מריו מונטז גר בבניין בזמנו. ג'ון...
ג'ון קייל עבר לגור עם טוני.
אבל החבורה ברחוב לאדלו...
- קולה של איימי טאובין -
הפכה ל"דרים סינדיקט" עם לה מונט יאנג.
לה מונט, מריאן, טוני ואני,
במשך שנה וחצי עשינו את זה במשך שעה וחצי מדי יום.
החזקתי דרון, וזה היה תרגול,
וזה פקח את עיניך לאפשרויות רבות.
כל תדר נקלט...
- קולו של לה מונט יאנג -
בנקודה שונה בקליפת המוח.
אז כשיוצרים קבוצה של תדרים שחוזרים על עצמם שוב ושוב,
זה יוצר מצב פסיכולוגי שיכול להיות חזק מאוד ועמוק.
אפשר לשמוע פרטים בסדרה ההרמונית
שהם יפים ובלתי רגילים בצורה יוצאת דופן.
ואתה מתחיל להבין
שישנם מקומות חדשים בסאונד שתוכל למצוא בהם בית.
לא הוטרדנו מדברים כמו, "תן לי אקורד איי..." לא.
גילינו שהדבר הכי יציב שאפשר לכוון לפיו
היה זמזום ה-60 הרץ של המקרר.
כי זמזום ה-60 הרץ היה עבורנו הדרון של התרבות המערבית.
אז המפתח שבו אנחנו מנגנים,
אם אנחנו משתמשים בצליל השלישי בתור 60 הרץ, זה 10 הרץ.
אז הביטו וראו, 10 הרץ זה...
זה מקצב האלפא של המוח כשאתה ישן.
לפתע פתאום, "היי, יש כאן סיפור."
הדבר המעניין ב"דרים סינדיקט"
היה כמובן המוזיקה המינימליסטית.
סולם שלם, תחזיק תו אחד,
ותאזין לכל האינטונציות שיש בו.
לה מונט יאנג מתח צליל אחד במשך ארבע שעות.
- יונס מקאס -
הלכתי עם אנדי לאחת ההופעות שלו.
לפני שהלכתי ל"בית החרושת", ראיתי את "נשיקה" של וורהול.
לא היו כתוביות פתיחה.
- קולה של איימי טאובין -
לא היה לי מושג מי יצר את הסרט.
וזאת הייתה סדרה שבועית, אז מדי שבוע
גלגל של שתי דקות ו-45 שניות
שהוקרן במהירות המתאימה, שהייתה 16 פריימים בשנייה.
מה שתמיד מעניין בסרטים האילמים של וורהול,
הסיבה לכך שהם לא מציאותיים,
הוא שאמורים להקרין אותם במהירות של 16 פריימים בשנייה,
מה שאומר שהאנשים בסרט נושמים
והלב שלהם פועם במסגרת זמן
שונה משלך בזמן שאתה צופה בסרט.
וזה יוצר תחושה מדהימה של ריחוק אסתטי.
יש משרד דואר בבניין האמפייר סטייט.
והלכנו עם שקיות מלאות במהדורות של המגזין "פילם קלצ'ר" לדואר,
ועצרנו לפתע והסתכלנו על הבניין.
אני חושב שאמרתי, "זאת תמונה איקונית מושלמת עבור אנדי וורהול."
וככה זה קרה.
וורהול, קולנוע אוונגרדי ומוזיקה אוונגרדית,
הכול סבב סביב מתיחת זמן.
הרעיון של לה מונט לגבי מהי מוזיקה
היה ממש... הייתי אומר שזה היה רעיון סיני.
כן, זה מושג הזמן הסיני.
ומוזיקה מחזיקה מעמד מאות שנים.
זאת הייתה חוויה מאולתרת בסוג של אווירה דתית.
וגם מסתורי מאוד.
ויום אחד טוני נכנס עם פיק-אפ, וזהו זה.
היה לנו את הכוח עם הגברה.
כל מיני דברים קרו, מבין?
טונים מבדילים וכדומה שהרעידו את הבניין.
זה עוצמתי מאוד.
כלומר, כשניגנו,
זה נשמע כאילו יש מפציץ בי-52 בסלון.
"אני קוקייה רצנית, מותק
ואת לא מסוגלת לעמוד בקצב שלי
אני קוקייה רצנית, מותק
ואת לא מסוגלת לעמוד בקצב שלי
קדימה, מותק, בואי נתחרה
מותק, מותק, האם את..."
אספתי תקליטי רוקנרול...
- קולו של טוני קונרד -
כסוג של פטיש.
ג'ון הופתע לגלות שזה קורה, כשהוא עבר לגור איתי.
האזנו לחומרים שהיו ממש...
שהיו קשורים יותר לעבודה עם לה מונט,
בגלל ההרמוניות.
ההרמוניות הטהורות וכל זה.
האנק וויליאמס ו"האחים אברלי".
"לחלום..."
"לחלום." לחלום.
הדרך שבה מתחיל השיר,
אפשר לשמוע את כל הטונים השונים, ואמרתי, "וואו".
הוקסמתי מרוקנרול באותו שלב.
הוקסמתי ממה ש"הביטלס" עשו, ו...
ומהמילים ש"הביטלס" שרו.
אלה לא היו שירים ילדותיים.
"אני יודע איך אתה מרגיש כשאתה מת,
ואת גורמת לי להרגיש כאילו לא נולדתי מעולם."
רק רגע. זה משהו שלו יכתוב.
ומתוך זה נולדה הלהקה הראשונה והמטורפת ההיא...
- איימי טאובין -
ששמה היה משהו כמו "הפרימיטיבס".
והיא כללה את ג'ון, וולטר דה מריה,
את טוני ואת לו.
אני רוצה שכולם יירגעו.
יש לנו משהו חדש בשבילכם.
זה יפיל אתכם מהרגליים כשניכנס לכם לראש.
תתכוננו. אנחנו מתחילים. כן, אחלה.
ככותב שירים מקצועי בחברה לתקליטים דלי תקציב בלונג איילנד סיטי,
עברתי לניו יורק.
- "פיקוויק רקורדס" -
"פיקוויק" הייתה חברה לתקליטים דלי תקציב מצליחה מאוד.
תקליטים ב-99 סנט.
שנים עשר שירי גלישה או 12 שירי "אנחנו נפרדים".
ומכרו אותם ברשת חנויות כלבו.
היה לו חזון.
הוא היה מוכשר מעבר לכישרון שלו, אם אתה מבין את כוונתי.
הוא לא יודע לשיר, לא יודע לנגן...
- טרי פיליפס -
אבל כל מה שהוא עושה עם הקול הסדוק שלו נוגע בי.
עם לו, רצינו לפרוץ דרך, ובסופו של דבר הוא עשה את זה.
טוני קיבל הזמנה למסיבה.
הלכנו למסיבה ובחור ניגש אלינו ואמר, "היי.
אתם נראים מסחריים מאוד.
תרצו לקדם תקליט?
בואו ללונג איילנד סיטי."
זה היה נציג מ"פיקוויק רקורדס", וכותב השירים שלהם בזמנו היה לו ריד.
כשפגשתי את לו, היו שם הרבה נעיצות מבטים.
שתינו קפה והייתי עם הוויולה.
"הו, עוד פעם אחת..."
עדיין ניגנתי מוזיקה קלאסית בוויולה
עם ויבראטו כבד, וזה נשמע ממש קלאסי,
וטוב וכל זה,
לו אמר, "חרא. ידעתי שיש לך יתרון עליי."
- "הפרימיטיבס" -
"תיפלו על הפרצוף
אתם מוכנים?"
רציתי לעשות איתם סשן כתיבה.
אמרתי להם כל הזמן שאנחנו צריכים לכתוב תוך כדי עבודה,
והם אהבו את זה.
ובאופן מעניין למדי, הוא היה המפתח לזה.
הוא היה כותב שירים, והוא התחיל לנגן את המהלך, ואהבתי את זה.
וג'ון וכל האחרים קלטו את זה מיד.
ואז יצרנו את "היען",
שמפיקים גדולים רבים
כמו וורן תומפסון מ"אלקטרה רקורדס" אהבו.
"תרקדו את היען -ואו, ואו, ואו, כן
פונים שמאלה, ומזיזים את הרגל שמאלה..."
רקדת נהדר.
השיר נכתב על גיטרה שכוונה לתו אחד.
נוצר רעש מחריש אוזניים מהגיטרה ומהתיפוף של לו על תוף מרים והשירה שלו.
והוא היה ספונטני לחלוטין.
בדיוק מה שהיית מצפה מחבר'ה
שמנגנים מוזיקה כזאת במוסך.
וזה היה נהדר.
כן, זה היה חסר לי בילדותי.
רשמו אותנו להופעה עם שירלי אליס או...
"בו, נאנה, באנה, פי, פו, פאם." מכיר את השיר?
והמנחה אמר, "הידד! זה נהדר. עכשיו יש לנו להקה."
הוא אמר, "אלה 'הפרימיטיבס' הישר מניו יורק
עם הלהיט החדש שלהם 'היען'."
הרגשתי שזאת הייתה טעות כמעט קסומה.
- קולו של טוני קונרד -
זה היה שינוי גדול.
מעולם לא ראיתי בזה כלי למאמצים המוזיקליים הרציניים שלי.
ב"פיקוויק", אני יכול לומר לך שהיה לו עבר עשיר
של מקרים שבהם היה מסטול, חולה,
של מקרים שבהם נפל ונאלצתי לקחת אותו לביה"ח.
בכנות, זאת הייתה אחת הסיבות לכך שאני...
למרות שהערכתי מאוד את כישרונו, רציתי לסיים את הקשר.
ולו אמר, "הם לא נותנים לי להקליט את השירים שאני רוצה להקליט."
וזה היה כמו סדין אדום מול שור. אמרתי, "מה?"
אמרתי לו, "מה השירים שאתה רוצה..."
והוא הראה לי שירים אחרים.
כתבתי על כאב.
כתבתי על דברים כואבים.
כתבתי על המציאות כפי שהכרתי אותה או כפי שחבריי הכירו אותה,
או על דברים שראיתי או שמעתי, או...
התעניינתי בליצור קשר עם אנשים שהיו מחוץ לחברה.
הוא אמר, "למה הם לא משמיעים?"
כי אנשים יתלוננו שהשירים האלה
מעודדים שימוש בסמים.
אבל הם לא עוסקים בסמים.
הם עוסקים באנשים חולים שלא מרוצים מחייהם.
למה שלא נקליט אותם בעצמנו?
ב-1964, באותה דירה בלאדלו, גרו קייל וריד.
"אני מחכה לגבר שלי". מילים ולחן לו ריד.
זה מועיל להיות עוין
כי אתה מגדיר עמדה
ואתה מגדיר את העמדה המנוגדת, ויוצר מזה משהו.
העניין הוא שהבנו איפה היינו
וכמה בוז חשנו כלפי כל דבר אחר, וזה עבד.
"סלח לי, אדוני, זה הדבר האחרון שעולה בדעתי
אני רק מחכה לחבר יקר שלי..."
כן, הוא תמיד אמר, "חרא, בנאדם.
איך זה קרה, לעזאזל? מוויילס?"
הוא הראה לי את המילים של "ונוס בפרווה" ושל "אני מחכה לגבר",
וחשבתי שאלה טקסטים קוהרנטיים וכתובים היטב.
אבל אמרתי, "חכה, המוזיקה לא מתאימה לנושאים של הטקסטים."
והתרגשתי מאוד, ואני חושב שגרמתי גם ללו להתרגש
מהאפשרויות שהיו לנו.
ובדקנו כל מיני אפשרויות שונות
של שלישיות, רביעיות, כל דבר.
"מבריקים, מבריקים..."
יום אחד הוא נסע בסאבוויי ופגש את סטרלינג יחף, בחורף,
והוא לא פגש אותו מאז "סירקיוז".
אני בטוחה שהוא ראה את לו מנגן עם הלהקה שלו ב"סירקיוז"...
- מרתה מוריסון -
ואני בטוחה שהוא רצה להצטרף.
אני חושבת שהוא רצה לעשות את זה. הוא היה מוכן.
הוא ניגן מגיל 15, לימד את עצמו.
הוא תמיד החזיק גיטרה במסיבות,
וזה מה שהוא רצה לעשות. וזאת הייתה ההזדמנות.
- סטרלינג -
לפתע פתאום היה לנו גיטריסט שהשקיע מחשבה בסולואים שלו.
לו ואני ישבנו יחד ואלתרנו.
וסטרלינג ניגן סולו.
הוא ניגן מצוין בגיטרה, בסגנון של "האייזלי בראדרס".
הוא ניגן בטבעיות והיה עדין.
הרעיון שאפשר לשלב רית'ם אנד בלוז עם וגנר היה מעבר לפינה.
- מו -
נהגתי חזרה הביתה משיעור ערב אחד
והשמיעו את "לא מתפוגגת" ברדיו, הגרסה של "הסטונז",
ועצרתי בשוליים, כי השיר היה כה מרגש שלא יכולתי להמשיך לנהוג.
הם חיפשו מתופף
ואמרתי, "אחות של ג'ים מתופפת."
והסעתי את לו לפגישה איתה.
מורין הייתה אחות של חבר ותיק שלי...
- קולו של סטרלינג מוריסון -
שגם למד ב"סירקיוז", ושגם היה חבר של לו.
מורין ניגנה בלהקת בנות בלונג איילנד,
והלהקה התפרקה.
אז היא באה רק בשביל לנגן...
אני לא יודע, לנגן על כלי הקשה,
ופשוט ליהנות.
אני לא יודע, זה היה מאוד... מקרי.
וכשהיא חזרה הביתה בערב, בסביבות 5,
היא שמה תקליטים של בו דידלי
וניגנה מדי ערב מ-5 עד 12 בלילה.
אז חשבנו שהיא תהיה המתופפת המושלמת, והיא אכן הייתה.
זה היה כיף, והתרגשתי מאוד...
- מורין טאקר -
לקבל את ההזדמנות לנגן עם אנשים בהופעה חיה.
לא יצא לי לנגן עם מישהו בעבר, כך שזה היה כיף.
הדרך שלנו לאתגר את בוב דילן
הייתה לעלות על הבמה ולנגן באלתור שירים שונים מדי ערב.
לו היה מומחה בזה.
הוא המציא מילים כהרף עין על כל דבר.
הוא יכול היה לשבת עם הגיטרה, ואני ניגנתי בוויולה,
ולהתחיל שיר.
ומיד צצו מילים יוצאות דופן.
ואז כולם היו מצטרפים ויצא לנו משהו מזה.
לא ידעת מתי לו או ג'ון ירחפו לעולם אחר
וינגנו השד יודע מה.
הרגשתי שהתפקיד שלי הוא להיות שם,
וכשהם יהיו מוכנים לחזור, הכול יהיה מוכן.
לו, לידי... זה היה כמו חומת סאונד.
צפיתי בפה שלו כדי לדעת באיזה מקום אנחנו בשיר.
פשוט עקבתי אחרי לו.
מלבד השירים הטובים מאוד שהוא כתב,
האלתור הזה היה מה שעניין אותי.
שהושפע מאוד מכך שהגיע ישירות מהתת-מודע.
וכששמעתי את סיפורי הטיפול בשוק חשמלי של לו,
חיברתי את הכול יחד בראשי.
הדרך שבה זה השפיע, בעיקר עם המוזיקה,
הייתה שהמוזיקה הייתה מוזיקת חלומות.
ומה שממש אהבתי ברוב הרוקנרול שניגנו בזמנו
היה האופי הרפטטיבי של הריפים,
ומה היה הריף האחד שיכולת ליצור
שיתקיים ויחיה באושר לאורך כל השיר.
והדרון היה כמובן אחד מהם.
- הוולווט אנדרגראונד -
כשהקמנו את "הוולווט אנדרגראונד"
היו לי כמה שירים ולהפיח בהם חיים ככה, זה היה מדהים.
הייתי בחור שמנגן בלהקות ברים.
ברוב שיתופי הפעולה,
אתה עושה 2 פלוס 2 ויוצא לך 7.
המוזרות הזאת, היא לא הייתה אמורה להתקיים בחלל הזה.
ותמיד היה סטנדרט שנקבע
עבור איך להיות אלגנטי ואיך להיות ברוטלי.
"מבריקים, מבריקים, מגפי עור מבריקים
הצלפה בילדה בחשכה
באה ברעש וצלצולים, אל תזנחי את משרתך
תכי, גבירה יקרה, ורפאי את ליבו
אני עייף
אני תשוש
אני מסוגל לישון אלף שנים
אלף חלומות שיעירו אותי..."
הדרון משתלב ברגע ש"ונוס בפרווה" מתחיל.
ידעתי שיש לנו דרך לעשות משהו ברוקנרול
שאף אחד אחר לא עשה.
כל זה נוגן עם גיטרות בכיוון לא סטנדרטי והתגאיתי בזה מאוד,
כי אמרתי, "היי, לו.
איש לא יצליח להבין איך לעשות את זה."
מבחינות מסוימות הופתעתי מהתגובה בניו יורק.
חשבתי שעשינו משהו שאיש לא עשה.
"עור מבריק בחשכה..."
חשבתי שמה שעשינו היה אמיץ כל כך
שאנשים יופתעו ויתפעלו מזה.
- קפה ביזאר -
"תכי, גבירה יקרה, ורפאי את ליבו..."
"קפה ביזאר", מקום קטן מאוד.
התרגשנו מאוד כשהם קיבלו את הג'וב הזה.
לא היו שם אנשים רבים. איש לא רקד. מוזר מאוד.
חלק ניגנו עם הגב לקהל.
הייתה להם הילה שמעוררת אי-נוחות.
אתה יודע, הם היו מפחידים.
ברברה רובין השתייכה לאליטה של יוצרי הקולנוע של מרכז העיר.
היא הכירה את בוב דילן, את אנדי.
היא התאמצה מאוד לחבר בין אנשים.
היא נכנסה ל"בית החרושת" והכריזה שיש להקה במרכז העיר
שהם חייבים לראות.
לפתע, הגיעו הרבה יותר אנשים למועדון.
ג'רארד היה הפרצוף הדיפלומטי של "בית החרושת".
הוא בא אליי ואמר,
"אתם מוזמנים ל'בית החרושת' מחר אחר הצהריים."
ברברה רובין הביאה אותם, הם היו לבושים בשחור...
והם התחילו לנגן.
הם ניגנו את "הרואין". הרגשנו...
- מרי וורונוב -
לא ייאמן. זה פשוט הימם אותנו.
הדבר שהיה כה מעודד ומעורר השראה
כשהגענו ל"בית החרושת" היה שהתעסקו שם רק בעבודה.
מדי יום כשנכנסתי לשם, הוא כבר היה שם,
הוא תמיד אמר, "כמה שירים כתבת?"
"כתבתי עשרה." והוא אמר, "אתה עצלן כל כך.
למה לא כתבת 15?"
אנשים נכנסו ויצאו.
נכנסו פרצופים שזיהית, פרצופים הלכו.
זה היה מסחר.
"אני לא יודע
לאן מועדות פניי
אבל אני
אנסה
למען הממלכה אם אוכל
כי זה גורם לי להרגיש כמו גבר
כשאני מחדיר מחט לתוך הווריד
ואני אומר לך שהדברים אינם כפי שהיו
כשאני עף על החומר
ואני מרגיש כמו בנו של ישו
ואני מניח שאני פשוט לא יודע
ואני מניח שאני פשוט לא יודע..."
אנדי אלוהי.
הוא ישות חוצנית.
הוא היה כמו אבא ותמיד אמר, "כן, כן."
זה החלק באישיות שלו, לדעתי, שגרם לכולם לבוא ל"בית החרושת".
הם הרגישו בבית.
"אז הדם מתחיל לזרום
כשזה נורה במעלה צוואר הטפטפת
כשאני מתקרב למוות
אתם לא יכולים לעזור לי, לא אתם
או כל הבחורות המתוקות עם המילים המתוקות שלכן..."
רציתי להרשים אותו.
הוא היה קהל. הייתי נואשת לקהל.
טוב. את לא חייבת לעשות דבר.
תתנהגי כרגיל.
זהו זה.
לא היו הוראות.
"הרואין..."
וורהול לא הוציא הגה,
אבל הנוכחות שלו התחילה את התנועה אחרי זמן מה,
כי הוא לא הוציא הגה.
"יביא למותי..."
אז את מונעת לעשות משהו.
"הרואין..."
תסתכלי ישירות לעבר המצלמה.
- קולה של איימי טאובין -
תשתדלי לא לזוז. תשתדלי לא למצמץ.
זאת הייתה מיומנות.
"ואז טוב לי יותר מאשר כמת
ותודה לאל שפשוט לא אכפת לי
ואני מניח שאני פשוט לא יודע
אני מניח שאני פשוט לא יודע
הרואין
יביא למותי..."
אנחנו נותנים חסות ללהקה חדשה. קוראים לה "הוולווט אנדרגראונד".
מאחר שאני לא מאמין יותר בציור,
חשבתי שזאת תהיה דרך נחמדה לשלב...
ויש לנו הזדמנות לשלב מוזיקה ואמנות,
וסרטים יחד.
ואנחנו עדיין עובדים על...
הדיסקוטק הכי גדול בעולם.
"אני אומר לך..."
כמעט הכול ביוני, בעבר הקרוב...
זה מופיע? -ההווה מראה...
דברים טובים רבים קורים
בצד העסקי.
העולם מתקרב למיקום הזה,
וזה מסמל הצלחה
והרבה אושר בעתיד.
וגלגל המזל ש...
שמצביע על עוד מהשאיפות שלך
וגם על חברים קרובים מאוד, אנשים קרובים מאוד אליך.
אין הרבה מחלוקות כרגע.
אין ויכוחים ודברים מהסוג הזה.
כי אנחנו לא עובדים כרגע.
זה מראה ש...
קריירה, עסקים, המקצוע שלכם, דברים כאלה
מראים הרבה תחרות... תמיד.
תהיה הרבה מאוד תחרות...
בדרך כלל, אנשים שבאו ל"בית החרושת"
באו מפני שהמצלמות צילמו.
הם חשבו שיוכלו להפוך למפורסמים, שיוכלו להפוך לכוכבים.
נקודת מבט חיובית מאוד. הרבה תובנות חדשות.
והרבה דברים חדשים מתרחשים.
היה אידיאל יופי נשי מסוים,
ואם לא עמדת בו...
ומי הייתה יכולה לעמוד בו?
זה היה מזיק מאוד.
זה לא היה מקום טוב לנשים.
ואם לא תצליחי להתגבר על העובדה שמעריכים אותך
בעיקר בשל המראה שלך,
אז, אתה יודע.
יום אחד עבדנו ב"בית החרושת"...
- קולו של בילי ניים -
וג'רארד בדיוק חזר מאירופה.
היה לו תקליטון במהירות 45, ושמענו קול מוזר...
"שאכפת לי שאתה אוהב אותי
אני לא אומרת שאכפת לי..."
- ניקו -
היא שיחקה בסרט "לה דולצ'ה ויטה".
אניטה אקברג הייתה הכוכבת,
אבל ניקו הייתה כמו הפרצוף החשאי שכולם ראו בסרט,
מפני שהיא הייתה כה יפה.
בסופו של דבר, ניקו הגיעה לניו יורק.
פול התחיל להתעניין בניקו מבחינה שיווקית.
פול הצליח איכשהו לשכנע את אנדי שלהקת רוקנרול זה לא מספיק,
כי לו לא גבר נאה במיוחד.
אין לו קול טוב. "אתה חייב בחורה יפה בלהקה."
אנדי היה צריך ממש להתחנן בפני לו שיסכים לזה.
"היא שוב הולכת..."
אני יודעת שעצבן אותם מאוד בהתחלה
שהיא לא הייתה מסוגלת לשמור על טון.
נדמה לי שג'ון היה זה שהבין מה לעשות עם הקול הזה.
חלק גדול מזה היה על-טבעי.
מהבחינה שהיא לא הייתה מסוגלת לשיר את זה, גם לא את זה,
ולפתע פתאום היא שרה את הכול מצוין.
אני צריכה ללמוד את זה.
לפתע פתאום, אתה מבין את המודעות לפרסום,
ואת הרעיון של הקרחון הבלונדיני באמצע הבמה
לידינו, וכולנו לבושים בשחור.
"אני אהיה המראה שלך, אשקף את מי שאתה
למקרה שאתה לא יודע..."
השלושה או ארבעה שירים שהיא שרה היו מושלמים עבורה,
וכשמישהו אחר שר אותם, זה פשוט לא עובד.
היא תמיד הייתה מסתורית מאוד עבורנו בלהקה.
- קולו של סטרלינג מוריסון -
לא יצא לנו לטייל הרבה.
לא היינו מתוחכמים, חוץ מג'ון.
רק שהיא ידעה לשיר.
היא לא הייתה שם רק כדי לעמוד ולהיראות יפה.
"אנא, תניח את ידיך
כי אני רואה אותך..."
אנדי רצה שהיא תשיר בתוך תיבה מפלקסיגלס,
וניקו סירבה.
היא הייתה מוזיקאית רצינית, והיא רצתה לשיר את השירים האלה.
היופי המרהיב שלה...
- ג'קסון בראון -
היה שולי לחלוטין מבחינתה.
"אז אתה לא תפחד
כשתחשוב שהלילה קרא את מחשבותיך..."
אולי ככה אנדי ראה אותה,
היא מרוחקת, בלתי מושגת.
אני לא חושב שהיא רצתה להיות סופר מפורסמת.
אני חושב שהיא רק רצתה לעשות עבודה טובה שהייתה, אתה יודע, טובה.
"כי אני רואה אותך..."
כשאתה לא מפורסם, משווים אותך למישהו.
אז השוו אותה למרלן דיטריך או לגארבו.
"אני אהיה המראה שלך -אשקף את מי שאתה
אני אהיה המראה שלך -אשקף את מי שאתה..."
עכשיו משווים אנשים אליה.
"אני אהיה המראה שלך -אשקף את מי שאתה..."
קיבלנו משהו מהם.
פגשנו את טום ווילסון שהפיק את בוב דילן,
ועניינים התחילו להתקדם.
יכולנו ליצור תקליט.
נורמן דולף נכנס ונתן לאנדי 1,500 דולר כדי להפיק תקליט.
וואו.
רדפנו אחרי משהו.
"אני מחכה לגבר שלי
עשרים ושישה דולר בידי
נוסע צפונה ללקסינגטון 125
מרגיש חולה ומטונף, יותר מת מחי..."
אנדי היה נפלא, ואני לא חושב
שהדברים היו קורים ללא אנדי.
אני לא בטוח שהיינו מקבלים חוזה
אם הוא לא היה מבטיח לעשות את עטיפת התקליט או אם ניקו לא הייתה כה יפה.
"היי, בחור לבן, אתה רודף אחרי הנשים שלנו?"
עשינו חזרות במשך שנה עבור אלבום הבננה.
אנדי הפיק את התקליט הראשון שלנו
במובן שהוא היה שם באולפן.
אבל הוא עשה יותר מזה.
הוא אפשר לנו ליצור תקליט
מבלי שאיש ישנה בו משהו, כי אנדי וורהול היה שם.
"מגפיים מחודדים וכובע קש גדול..."
הוא הבין בדיוק מה המהות שלנו
ומה המהות של הצד היצירתי שלנו, ואיך להוציא את זה החוצה הכי טוב.
והוא נתן לנו תמיכה רבה.
"חייב לחכות...
אני מחכה לגבר שלי..."
ניקו הייתה מאוהבת בלו. אנדי היה מאוהב בלו.
בנים ובנות, גברים ונשים, התאהבו בו.
כבר ציירתי ואיירתי ורציתי שיבינו אותי,
וחיפשתי סצנה,
עד שחבר שלי הביא את התקליט שלהם כשהייתי בן 15...
- ג'ונתן ריצ'מן -
והוא רצה להחליף אותו כי זה לא היה לטעמו,
והיו לי תקליט של "פאגס" שהייתי מוכן לוותר עליו.
אהבתי את המקצב של קולו של לו ריד.
"מגפיים מחודדים וכובע קש גדול."
ה...
והדרון של קייל מתחת לזה.
ונדלקתי.
אתה לא רוצה את התקליט? אני אקח אותו.
האנשים... המילים הראשונות שיצאו מפי
היו אולי, "האנשים האלה יבינו אותי."
"יש לו את הכול, הוא נותן לך טעימה מתוקה..."
היו מרכיבים במה שלו עשה...
- קולו של דיוויד בואי -
שהיו נכונים באופן בלתי נמנע... סגנון כתיבת המילים שלו.
דילן ללא ספק הביא סוג חדש של אינטליגנציה לכתיבה של שירי פופ...
אבל אז לו לקח את זה לאוונגרד
והושפע מבודלר ורמבו, ו...
אבל באותו תקופה, זה לא נתפס כחשוב.
לא השמיעו אותנו.
תחנות רדיו רבות סירבו לשדר את השירים שלנו.
"הרואין", אתה יודע, הם סירבו לשדר אותם.
אבל גם אם-ג'י-אם לא...
אני חושבת שבאותה תקופה הם החליטו ש"מאת'רס אוף אינבנשן"
הייתה הימור טוב יותר, והם פשוט לא עשו כלום כמעט.
כאילו שהם החתימו אותנו רק כדי שלא נסתובב ברחובות.
"עד מחר, אבל זה כבר יקרה בהזדמנות אחרת
אני מחכה לגבר שלי
תובילו לסיום
הכול בסדר..."
כולנו באנו לכאן יחד.
אנדי וורהול, המשורר ג'רארד מלנגה.
שם, אם תזיז את המצלמה, אד סנדרס
מלהקת רונקרול בשם "הפאגס".
פיטר אורלובסקי, משורר שגם שר מנטרות הודיות.
יונס מקאס מצלם סרטים, והוא מצלם עכשיו.
באזור ניו יורק בלבד,
היו 30, 40 אמנים שונים
שעשו משהו שחרג מתחום האמנות שלהם,
אבל כלל אמנויות אחרות.
אז ארגנו את הפסטיבל הראשון מסוגו,
שהיווה מעין סקירה של מה שקורה
בכלל האמנויות ובקולנוע.
זה קרה בנובמבר, דצמבר 65'.
ב-66', שכרתי קולנוע ברחוב 41...
- יונס מקאס -
בטיימס סקוור, והמשכנו שם.
שם "נערות" צ'לסי" הוקרן לראשונה, סרטים רבים של וורהול.
"מרי הנערה אמרה לדוד דייב
מכרתי את נשמתי, חייבת להינצל..."
החלטנו להעלות מופע מולטימדיה...
- קולו של בילי ניים -
וזה רץ במשך כמה שבועות, וזה נקרא "לחוץ של אנדי וורהול".
וכיכבו בו "הוולווט אנדרגראונד", ג'רארד מלנגה
ומרי וורונוב, שהתמקדה בריקודים וכל זה.
"רוצי, רוצי, רוצי מוות צועני לך
אומר לך מה תעשי..."
כדי להתכונן לזה, עשינו...
צילמנו את "הוולווט אנדרגראונד" וניקו ב"בית החרושת",
ואז, כשהם הופיעו
על הבמה בסינמטק, הקרנו את זה עליהם.
"הלכה למכור את נשמתה, לא הייתה מסטולית
לא ידעה, חשבה שתוכל לקנות את זה."
איכשהו, ה"דום פולסקי" ברחוב סנט מרק'ס פלייס
שבאיסט וילג' התפנה,
ושכרנו אותו לחודש,
והרחבנו את "לחוץ של אנדי וורהול" ל"פלסטיק מתפוצץ בלתי נמנע".
זה היה פעם הבית הלאומי הפולני.
עכשיו זה "הדום", מרכז חיי הלילה של האיסט וילג'.
מוזיקה של ניקו ו"הוולווט אנדרגראונד".
"הפלסטיק המתפוצץ הבלתי נמנע",
עוצב ע"י תעשיית הפופ ארט, אנדי וורהול, ונערת השנה שלו מככבת בו.
סגנון השירה שלה... יוצא דופן.
- לאנדי יש משהו בשביל כולם! -
לאנדי של להקת רוקנרול בשם "הוולווט אנדרגראונד".
הרעיון שלו לגבי דיסקוטק הוא לקחת אולם ריקודים,
לתת למוזיקאים שלו לנגן
ובו-זמנית להקרין כמה סרטים,
להפעיל תאורה צבעונית בזמן שאנשים רוקדים או צופים.
פרוע.
- אנדי וורהול, הופעה חיה "הוולווט אנדרגראונד" -
הייתי הגיטריסט של ניקו בהופעות שלה ב"דום".
וגם הייתי מופע החימום.
לא היה לי תקליט, לא הייתי אטרקציה.
פשוט הופעתי.
אבל איש לא הגיע לשם עד שאנדי הגיע.
הוא היה האטרקציה.
ביציע אנדי נהג למקם את המקרנים,
והיו שם סוגי ג'לי שונים, צבעים וסטרובוסקופים.
מאחר שאיש לא באמת ידע איך להשתמש בפנסים,
אפשרנו לקהל להשתמש בהם.
סיבה נוספת לכך שלא הרווחנו כסף,
הם תמיד שברו את הפנסים או שהם נפלו מהיציע,
והטכניקה של אנדי הייתה משהו כמו...
"מי יודע איך להפעיל פנסים? אתה יודע איך להפעיל פנסים?"
אנשים צפו בסרטים שלו,
אבל הם לא יכלו לצפות בהם כי לא הייתה עלילה.
אז זה המקום המוזר שבו שואלים, "זה מציאות או סיפור?"
ואנחנו לא יודעים. הם היו מהפנטים.
בקומה העליונה הייתה סצנה שהתפתחה.
אנשים כמו וולטר קרונקייט וג'קי קנדי,
ורבים מאנשי החברה הגבוהה הגיעו לשם בגלל אנדי
ובגלל הקשרים שלו בקרב אספני האמנות של סנטרל פארק ווסט.
אנשים מדהימים באו ורקדו.
נורייב בא ורקד.
כל הרקדנים של ה"ניו יורק סיטי בלט" באו ורקדו.
אני לא חושב שהם הקימו להקה
כדי להיות מופע במה מרהיב.
- דני פילדס -
הם הקימו להקה כי היה שם דבר מוזיקלי מדהים
שקרה עם שירים של לו.
ברברה רובין, שגילתה אותם מכל הסיבות הנכונות,
היא זו שהתחילה להקרין עליהם את נקודות הפולקה המזוינות
במהלך ההופעות שלהם, כאילו שהמראה שלהם לא הספיק.
אמרתי, "לו, למה הם עושים לכם את זה?"
וכמובן, הוא משך בכתפיו ואמר,
"זה מה שאנדי ירצה, וזאת משפחה."
אחרי שהופענו שם כשלושה שבועות, יצאנו לסיבוב הופעות.
היו מקרים כה רבים שבהם הופענו באיזו תערוכת אמנות,
והם הזמינו את אנדי, ואני מניחה שאנחנו היינו המוצג, מבין?
הם עזבו בהמוניהם, אלה היו אנשים עשירים...
- האגודה של ניו יורק לפסיכיאטריה קלינית -
אמנים וכדומה, וזה היה...
הם לא רצו להאזין ללהקה, ולבטח לא למה שאנחנו ניגנו.
- אגודת הקולנוע של אוני' ראטגרס ניוארק -
כבר ראיתי את מופע "הפלסטיק המתפוצץ הבלתי נמנע"
עם "הוולווט אנדרגראונד" בניו יורק, ב"דום".
- ג'ון ווטרס -
אבל כשהייתי כאן ושמעתי שהם מגיעים לכאן,
לעיר פרובינסטאון שבה גרתי...
ההופעה הייתה במוזיאון קרייזלר. היא נרשמה כאמנות.
- מוזיאון קרייזלר לאמנות, פרובינסטאון -
אפילו לא היה מלא. העיר לא הבינה את זה.
חשבתי שזה מוזר מבחינה מסוימת, לנסות לדמיין אותם...
- פסטיבל הסרטים של אן ארבור, מישיגן -
מגיעים בשיאה של תקופת ההיפים,
כשהם היו כל כך אנטי-היפים.
- חתונת המוד, מגרש הירידים של מדינת מישיגן -
יצרנו מעריצים רבים בקרב האנשים האלה...
- נשף הצדקה של מרס קנינגהם, ניו כנען -
אבל נהגנו להתלוצץ ולומר, "כמה אנשים נשארו?
כמחצית. טוב, כנראה היינו טובים הערב."
זה לא היה רק רעש...
- קולה של ניקו -
אלא סוג מוזיקה שאפשר לשמוע...
כשיש סערה בחוץ.
אז פול קבע לנו הופעות בחוף המערבי.
"יום שני, יום שני
כה טוב אליי..."
מבחינה מוזיקלית, החוף המערבי
היה כוח מאורגן שניסה לשלוט על סצנת הפופ.
"זה היה כל מה שקיוויתי שזה יהיה..."
אני זוכר שהיינו במכונית שכורה כשחזרנו משדה התעופה...
- קולו של סטרלינג מוריסון -
הדלקתי את הרדיו והשיר הראשון היה "יום שני, יום שני".
אמרתי, "אני לא יודע.
אולי אנחנו עדיין לא מוכנים לזה."
הגענו ללוס אנג'לס,
והפעם הראשונה ששמנו לב שאנחנו שונים
הייתה כשהלכנו אל ה-מקום, למלון "טרופיקנה".
כולנו לבשנו שחור, היינו לבושים לגמרי,
וכולנו ישבנו סביב הבריכה.
- מרי וורונוב -
כלומר, זה נראה ממש מטופש.
מלבד ג'רארד. ג'רארד היה מאחור, הוא זיין מישהו.
"בוקר יום ראשון
מביא את הזריחה
זאת רק תחושה חסרת מנוחה לצדי..."
מעולם לא ביקרנו בחוף המערבי,
והיה לנו מוזר כשלפתע הבנו שכולם בריאים מאוד.
הרעיון שלהם לגבי מופע אורות היה להקרין שקופיות של בודהה על הקיר.
כשהגענו לקליפורניה, הופענו ב"טריפ" והייתה להם במה.
מה שמים על במה? את ג'רארד ואותי.
עשינו הופעה כדי שיותר אנשים יצפו ב"ולווטס".
תמיד יהיה מישהו סביבך שיתקשר
זה שום דבר..."
והם צירפו את פרנק זאפה להופעות,
ואת "מאת'רס אוף אינבנשן", ואנחנו תיעבנו אותם.
הרגשנו שהם מייצגים את המהות של החוף המערבי.
הם היו היפים. שנאנו היפים.
כוח פרחים, שריפת חזיות.
מה דפוק אצלכם, לעזאזל?
הקשקוש הזה של "אהבה ושלום", שנאנו את זה. תחיו במציאות.
ו... אהבה חופשית ו...
"כולם נפלאים ואני אוהבת את כולם. נכון שאני נפלאה?"
כולם רוצים עולם שליו ולא לחטוף כדור בראש או משהו,
אבל את לא יכולה לשנות דעות על ידי כך שתעניקי פרח
לאיזה טמבל שרוצה לירות בך.
הם היו צריכים...
לעזור לחסרי בית או... לעשות משהו.
לעשות משהו בנדון. לא להסתובב עם פרחים בשיער.
זה היה סוג של התחמקות מהחשיבות של סכנה
ואיך, אם אתה מנותק בעולם הזה,
אתה לא מזהה את הערך שיש לסכנה.
המין האנושי היה דפוק...
והם נדפקו על ידי החברה.
אז את לא נכנסת לדיכאון וקורסת בגלל זה.
את הופכת לחזקה
ואת הופכת לאנטי הרבה דברים שאחרים לא חשים אנטי לגביהם.
אז את לא...
וזה המקום שבו האמן נכנס לתמונה,
כי הוא לא חלק מהחברה.
הוא שונה.
כמעט בלתי אפשרי לתאר את ההרגשה של השתתפות בנשף רוק,
ואולי לכן המוני צעירים נוהרים לכאן מדי סוף שבוע
כדי לראות מה הסיפור של ביל גרהם וה"פילמור ווסט".
אנשים באופן כללי נחמדים מאוד כאן. יש שמחה.
יש רוח מסוימת שלא קיימת בערים אחרות,
ניו יורק, שיקגו, דטרויט,
שם הכוח מחוספס יותר, קשוח.
הוא שנא אותנו.
כשעלינו על הבמה,
הוא עמד שם ואמר, "מזדיינים, אני מקווה שתיכשלו."
אז למה ביקשת... למה הזמנת אותנו?
אני חושבת שהוא קינא מאוד וכעס,
כי הוא טען שהוא העלה את מופע המולטימדיה הראשון,
וזה היה מעורר רחמים בהשוואה למה שאנדי יצר. באמת.
ונכתבו עלינו ביקורות.
"צריך לקבור אותם, את 'הוולווט אנדרגראונד',
לקבור אותם עמוק."
- "זה לא יחליף דבר זולת התאבדות." -
זה מה שההיא אמרה, שר.
חזרנו לניו יורק, מוכנים לחזור ל"דום".
ולא, אי אפשר לחזור ל"דום". "למה?"
הוא מכר את חוזה השכירות לאל גרוסמן,
המנהל של דילן, ודילן נתן למקום את השם "דה בלון פארם".
ו... נשארנו בחוץ.
"הנה היא באה
היא הלכה, הלכה, הלכה..."
- "אור לבן/חום לבן" "הוולווט אנדרגראונד" -
האלבום השני הגיע, ואז ראית
את ההשפעות של מסע ההופעות.
ואת כל האגרסיביות. וזה אמר לך...
האגרסיביות שיקפה את כל מה שהתחולל בתוך הלהקה.
זה נהיה יותר ויותר קשה עבורנו
לעבוד יחד.
"אני יודע שהיא מתה מזמן -שמעתי אותה קוראת בשמי
זה עדיין לא אותו דבר -שמעתי אותה קוראת בשמי
כשאני מתעורר בבוקר הזה, מאמא
שמעתי אותה קוראת בשמי -שמעתי אותה קוראת בשמי..."
ככל הנראה התקליט שהוקלט הכי מהר אי פעם. רועש מאוד.
טכנאי ההקלטות עזב.
אחד מטכנאי ההקלטות אמר, "אני לא חייב להאזין לזה.
אני אלחץ על כפתור ההקלטה ואסתלק. כשתסיימו, תקראו לי."
"אור לבן -אור לבן דופק לי את המוח
אור לבן -ואתה לא יודע
זה יגרום לי להתעוור -חום לבן
חום לבן, זה מדגדג אותי עד קצות האצבעות
אור לבן -רחם עליי
בזמן שיש לי את זה, אלוהים יודע..."
כל השירים שהופיעו באלבום השני
הוקלטו בצורה מאולתרת והיו אגרסיביים.
כלומר, זה בהשפעת אמפטמינים.
"חום לבן, זה מדגדג אותי עד קצות האצבעות..."
לא דיברנו אחד עם השני.
כולם הגבירו עוד ועוד את הווליום שלהם.
אז זה נהיה יותר ויותר רועש.
"נו, מי הכי רועש עכשיו?" אלה היו משחקי ילדים.
אם לא נאלתר, נשגע זה את זה.
בדיעבד, שיגענו זה את זה בכל מקרה.
האלתור עזר בסיבוב ההופעות
כשאתה מנגן את אותו שיר שוב ושוב.
שיתוף הפעולה התחיל לקרוס.
"אור לבן עבר בתוכי דרך מוחי
אור לבן -אור לבן
גורם לך להשתגע -חום לבן
חום לבן, זה מדגדג אותי עד קצות האצבעות..."
- שקט בבקשה, תוכנית בשידור חי -
מעולם לא תכננו שזה יהפוך ל"וולווט אנדרגראונד" וניקו.
מבחינתנו זה היה עניין זמני.
"הנה חדר 546
זה מספיק כדי לעשות אותך חולה
בריג'יד עטופה בנייר כסף...
- ניקו: "נערת צ'לסי" -
את תוהה אם..."
ניקו עשתה כל מה שביקשנו ממנה בלהקה,
אבל אני חושב שעמוק בתוך לבה
היה משהו אחר שמשך אותה.
היא תמיד ישבה וכתבה מילים, כתבה שירה.
תמיד היה משהו שמשך אותה הרחק מהעבודה המשותפת.
היא הייתה נוודת.
היא נדדה לתוך הסיטואציה, ואז פשוט נדדה לה הלאה בשקט.
"שורה של טושים
את פשוט תוהה
כמה גבוה הם יעופו
הנה הם באים עכשיו..."
ואז, אחרי כל זה,
לו התחרפן לפתע.
ואז פיטר את אנדי ו...
ואנדי קרא לו עכברוש.
כל העניין התרחש מאחורי דלתיים סגורות.
לא ידעתי שלו פיטר את אנדי.
אנשים חשבו שאנדי וורהול היה הגיטריסט המוביל,
וזה הקשה קצת על החיים שלנו כשעזבנו את הרועה הדגול שלנו.
- אנדי וורהול נאבק על חייו -
השיר נקרא "האחות ריי".
זה שיר על כמה מלכות דראג.
לאחת קראו דאק ולשנייה קראו סאלי.
"דאק וסאלי בפנים
מחפשים את המרזב
נועצים מבטים מבט בגברת ראיון
שמלקקת את דיר החזירים שלה
אני מחפש את הווריד שלי
לא הצלחתי להזריק מהצד..."
פרופסורים מאונ' הרווארד, דוגמניות מניו יורק,
עבריינים צעירים אמיתיים,
כנופיות אופנוענים,
חנונים כמוני.
מעריצי "גרייטפול דד". אנשים רבים העריצו את שתי הלהקות.
התחלנו להבין שמתפתח לנו קהל מעריצים.
וזה היה נחמד, כמובן,
במיוחד בבוסטון, כי הופענו שם לעיתים קרובות.
ראיתי אותם מופיעים 60 או 70 פעמים.
הסיבה לכך שהרגשתי משוחרר רגשית כשהאזנתי למוזיקה הזאת
הייתה מפני שהבנתי שזה לא דומה לשום דבר אחר.
הם ניגנו בסאונד מסוים ולא חזרו עליו שוב.
זה מה שהיה מרגש.
"הו, תעשה את זה, כן, כמו
כן, כמו שהאחות ריי אמרה..."
אז לא רק שזה היה חדש, זה היה שונה באופן רדיקלי.
אלה היו שירים בקצב בינוני או בקצב איטי שלא היו רוקנרול.
אלה היו מלודיות מוזרות מאוד.
יכולת לצפות בהם מנגנים
והיו שם צלילים עיליים שלא יכולת להסביר.
יכולת לראות עם...
- ג'ונתן ריצ'מן -
ואז שמעת אפקט פאז על זה.
משהו... ושמעת את שורת הבס.
אבל היו צלילים אחרים באולם,
ויכולת להסתכל על כולם ותהית...
מאיפה זה מגיע?
זה היה הסאונד של הלהקה.
דוגמה אופיינית תהיה גרסה ארוכה של "האחות ריי"
וחמש השניות לאחר השיר.
חמש השניות אחרי השיר מלמדות הרבה על איך הרגשת כשצפית בהם.
לפתע פתאום, הם ניגנו...
ואז כל קטעי הקלידים השונים. "דה, נה, נה, נה..."
ואז היו כל הדברים השונים האלה. התופים.
ולפתע פתאום...
הכול נעצר, והקהל
היה שקט לחלוטין למשך אחת...
חמש, ואז הם מחאו כפיים.
הם, "הוולווט אנדרגראונד", הפנטו אותם פעם נוספת.
הנה אני, באולם "מסיבת התה של בוסטון",
ו"הוולווט אנדרגראונד" הציבו את המגברים.
הם כבר מתחילים להתכונן. צפיתי בהם מכוונים את כלי הנגינה.
שאלתי שאלות.
אמרתי לדוגמה, "למה אתם משתמשים רק באפקט פאז במעבר הזה? למה?"
ואמרתי, "והסאונד הזה?"
והוא אמר, "הסאונד הזה, בחור צעיר, הוא דברים רבים."
וסטרלינג מוריסון היה האיש שלימד אותי לנגן בגיטרה.
החופש שגלום בזה גרם לי להרגיש פחות קשור לתיכון,
פחות קשור למוסכמות שהיו במוזיקה אחרת,
ועזר לי להבין איך ליצור מוזיקה משלי.
כאלה הם היו. הם היו נדיבים.
הם לבטח היו נדיבים איתי. הם נתנו לי פעם לעשות את מופע החימום.
אז כשהיו מתחים בין חברי הלהקה,
הורשיתי להמשיך לבלות איתם.
הם ידעו שלא אספר לאיש.
אבל כן, יכולת לחוש במתח מסוים.
אבל הוכיתי בהלם כשזה הגיע לקיצוניות כזאת
עד שג'ון קייל כבר לא היה בלהקה.
תכופות היו חיכוכים בין שלושת הבחורים.
למעשה, בקושי יכולתי ללכת לחזרות, הן היו מתוחות מאוד.
הם היו עשויים להתווכח על המוזיקה עצמה.
או שלו נהיה עצבני
או שתלטן מדי, ואמר לאחרים מה לעשות.
זה תמיד היה נוכח שם.
- מרתה מוריסון -
לו מחליט, הוא מנהיג הלהקה.
לא ידעתי איך לרצות אותו.
לא היה דבר שיכולתי לעשות ש...
אם ניסית להיות נחמד, הוא שנא אותך יותר. הוא היה...
ואם ניסיתי להציע משהו, הוא התייחס לזה בביטול.
הוא אדם מעונה.
למרות שאני חייבת לומר, גם לג'ון קייל היו התפרצויות זעם.
הוא גרם לכך שהיה לא נעים לשהות במחיצתו,
אם הוא היה במצב רוח לא טוב.
והוא היה קודר.
הבנו איפה היינו, איפה היו כל הדברים האחרים,
וכמה בוז היה לנו לכל דבר אחר.
בסופו של דבר, למרבה הצער,
זה הפך לכל אחד מאיתנו.
אני חושב שהגיעה נקודה שבה אמרנו, "לעזאזל עם זה.
אנחנו לא פותרים את הבעיות שלנו כשאנחנו מתנהגים כך.
ואין אף אחד שיעזור לנו ליישב את המחלוקות."
ואף פעם לא אפשרנו למישהו להגיד לנו מה לעשות.
אילו לא היו כל הסמים מסביב, היינו מצליחים ליצור משהו יחד.
זה היה הזמן לקחת צעד לאחור לרגע...
כי האמון אבד.
אולי לו התחיל לקנא.
- קולו של סטרלינג מוריסון -
הייתי מייחס את זה למשהו כזה.
לו הציב אולטימטום, או הוא או ג'ון חייבים לעזוב.
הוא התקשר לסטרלינג ואליי, ונפגשנו איתו בבית קפה או משהו כזה,
והוא אמר לנו את זה.
שהוא לא יכול לעבוד יותר עם ג'ון,
ושאנחנו יכולים להישאר איתו או ללכת עם ג'ון.
סטרלינג קפץ אליי לביקור ואמר, "כרגע נפגשתי עם לו."
ואני אמרתי, "כן, צריך לעשות חזרות.
אנחנו מופיעים בקליבלנד בסוף השבוע."
הוא אמר, "לא." הוא אמר, "אנחנו מופיעים. אתה לא."
ואני אמרתי, "על מה אתה מדבר?"
הוא אמר, "לו שלח אותי כדי לומר לך ש...
הוא אמר לנו שאם ג'ון ייסע, אני לא אסע."
וזה היה סוף הסיפור.
ושוב הגיע הרגע הזה,
הבזק של תהייה מה לעזאזל יקרה עכשיו.
אני חשבתי, "טוב, מוטב שאעבור להפקה."
זה היה ממש הרסני עבורי, כי באותו שלב,
הלהקה הזאת עזרה לי להבין את החיים.
הצלילים שהם יצרו עזרו לי לבנות עולם חלומות.
הגוונים שלהם, זה היה...
עבורי, זה היה כמו לשהות במחיצתו של מיכלאנג'לו.
לו רצה בכל מאודו לזכות בהצלחה מסוימת.
אתה יודע, הצלחה אמיתית.
אולי הוא רצה שזה יהיה פחות אוונגרד, או מה שלא תהיה המילה.
נורמלי יותר.
זהו זה. מתחילים באחד.
- דאג -
"היא עומדת בפינה..."
דאג יול הגיע, ולמיטב זיכרוני,
למד באומץ שירים רבים מהר מאוד.
והוא עצמו היה מוזיקאי קפדן ורציני.
ועם חוש הרמוני משלו, שהביא משהו שונה.
אני חושבת שההבדל היה תהומי.
אני חושבת שהיינו עדיין להקה טובה,
ודאג הביא רעיונות משלו ללהקה,
אבל איש לא יכול היה להחליף את קייל.
"אתם לא יודעים משהו? היא שלחה אותם חזרה
בסדר..."
ערב טוב.
אנחנו "הוולווט אנדרגראונד" המקומיים שלכם,
ואני שמח לראות אתכם.
תודה.
ואנחנו שמחים במיוחד שאנשים מצאו מעט זמן
לצאת ולבלות לצלילי רוקנרול.
הם ניגנו ממש בשקט.
הם התחילו לנגן הרבה יותר בשקט בשלב הזה.
"לפעמים אני מרגיש כה מאושר
לפעמים אני מרגיש כה עצוב
לפעמים אני מרגיש כה מאושר
אבל לרוב את פשוט משגעת אותי
מותק, את פשוט משגעת אותי
מתמהמהות
עינייך הכחולות החיוורות
מתמהמהות
עינייך הכחולות החיוורות..."
הייתה תיאוריה מאחורי זה, תיאוריה של חלל.
כל השירים היו מנותקים מאוד.
- קולו של לו ריד -
לא הוספנו דברים, הוצאנו דברים,
שזה ההפך מהדרך שבה כל האחרים עבדו.
אנחנו אף פעם לא מוסיפים כלי נגינה, לא מביאים נגנים להקלטות.
אנחנו לא עושים דבר שלא נוכל לשחזר על הבמה.
האלבום השלישי, האלבום האפור, הופענו באל. איי...
- קולו של דאג יול -
וסטיב אמר, "יש שינוי בתוכניות.
נישאר כאן שבוע נוסף ונקליט אלבום."
"קנדי אומרת
התחלתי לשנוא את גופי
וכל מה שזה דורש..."
ל"קנדי אומרת" יש מתח משלו.
זה על מישהי שאומרת, "התחלתי לשנוא את גופי
וכל מה שזה דורש בעולם הזה."
עם המוזיקה היפה הזאת ברקע,
ואתה מתחיל לחשוב, "על מה השיר?"
וכל שאר האלבום השלישי עוסק בדיוק בזה.
"מעבר לכתפי
מה אתה חושב שאראה..."
לא ידעתי שאשיר את השיר הזה עד שהגענו להקלטת השירה,
והוא שר שיר אחד, ואז אמר, "למה שאתה לא תשיר שיר?
כיף לא לשיר מדי פעם. כיף להישען לאחור
לנגן בגיטרה ולא להיות הסולן."
זה שיר שבמקור חשבתי
שאני אבצע אותו עם אור הזרקורים ושמלה מוזהבת.
אבל אז חשבתי לעצמי, "אתה יודע... אני לא...
אני לא בטוח שהם יסכימו."
אז הוצאנו את מורין הזקנה
והנחנו שהם יאמינו לה, אבל לא יאמינו לי.
זה יהיה השיר האחרון בהופעה.
שם השיר "אחרי שעות העבודה".
"אם תסגור את הדלת
הלילה יוכל להימשך לנצח...
תשאיר את אור השמש בחוץ
ותגיד שלום לאף פעם..."
פחדתי פחד מוות.
בחיים לא שרתי ואמרתי, "אני לא יכולה ו..."
למעשה, נאלצנו לגרש את סטרלינג מהחדר
מפני שהוא צחק עליי.
"לעולם לא אצטרך לראות את היום שוב..."
אמרתי ללו, "לא רוצה לשיר את זה בהופעות חיות אלא אם מישהו יבקש את השיר,"
כי קיוויתי שלא יבקשו את השיר לעולם.
ושתי הופעות אחר כך, היינו בטקסס,
ומישהו ביקש את השיר, ועברתי את זה, אז...
"ותרים כוסית לכבוד אף פעם..."
כשהם הופיעו ב"מסיבת התה של בוסטון", ומורין שרה,
אנשים שלא היו בכלל מעריצים של הלהקה באותו ערב,
עבריינים צעירים שאמרו, "מי החבר'ה האלה?
אין סולו גיטרה בסגנון ג'ימי פייג', מה זה הזבל הזה?"
לפתע פתאום, כשמורין טאקר עברה לחזית הבמה,
ופשוט התחילה לשיר, "אם תסגור את הדלת,"
וכולם... היא כבשה את כולם.
תודה.
- "הוולווט אנדרגראונד", "עמוס" -
"ג'ני אמרה שכשהייתה בת חמש
לא קרה שום דבר
בכל פעם שהיא הדליקה את הרדיו
לא היה שום דבר לשמוע
שום דבר
עד שבוקר אחד היא מצאה תחנה מניו יורק
היא פשוט לא האמינה למשמע אוזניה
היא התחילה לרעוד לצלילי המוזיקה המשובחת
חייה ניצלו על ידי רוקנרול
למרות כל הכריתה
יכולת לצאת ולרקוד לצלילי תחנת הרוקנרול
וזה היה אחלה -זה היה אחלה
היי, מותק, את יודעת שזה היה אחלה -זה היה אחלה
כפי שג'ני אמרה כשהייתה רק בת חמש
היי, אתה יודע, לא קורה שום דבר..."
אם הייתי יכול לשנות דבר אחד, הייתי מסרב להקליט את "עמוס"
עד שמורין הייתה יכולה לנגן.
"עמוס" הוקלט באפריל 1970, כמדומני,
והייתי בהיריון ושמנה מכדי להגיע לתופים,
אז לא יכולתי לנגן.
חשתי מאוכזבת, כי היו באלבום כמה שירים
שלדעתי דרשו את נוכחותי.
זה היה יוצר הבדל גדול.
מורין לא השתתפה בהקלטות, סטרלינג...
הוא הפסיק לבוא אחרי זמן מה. ניגנתי הרבה בגיטרה ב"עמוס".
זה בטח היה מתסכל מאוד עבורו
לשבת בחדר הבקרה במשך שעות,
בזמן שעבדו על איזה חלק קטן.
ידעתי שהם יוצרים תקליטים, ידעתי את זה. בחיים לא פגשתי את דאג.
אני לא...
אבל מה שזה לא היה, זה לא היה ענייני יותר.
ולו הבהיר שזה לא ענייני.
הם היו ייחודיים בתחילת הדרך.
- ג'וזף פרימן -
כל חבר בלהקה תרם באופן שווה.
אבל עכשיו הם היו להקת רוקנרול רגילה,
והיה להם אדם מבריק ויצירתי ששלט לחלוטין בעניינים.
וללו היו אין ספור שירי פופ.
ולו התחיל למצוא את הקול שלו.
- קולו של טוני קונרד -
תרבות גבוהה עם נגיעות פופ. זה מה שלו הביא.
זה הגיע מלא מרץ הישר מלונג איילנד.
זה המס את המבנה הגבישי, שזה בדיוק מה שחשבנו עליו.
"עומד בפינה
מזוודה בידי
ג'ק לובש את המחוך ג'יין לובשת אפודה
ואני, אני בלהקת רוקנרול...
נוסעים במכונית סטוץ ברקאט, ג'ים
אתה יודע, אלה היו זמנים שונים
הו, כל המשוררים, הם למדו את חוקי כתיבת השירה
וכל הנשים, הן גלגלו את עיניהן
ג'יין המתוקה
ג'יין המתוקה..."
אני פשוט חושב שזה נפלא שאפשר לנגן את זה בפומבי.
מדליק אותי שזה מדליק אותם.
"וג'יין, היא פקידה..."
אין לנו מה להוכיח או רצון להתווכח עם מישהו,
או רצון לומר משהו למישהו.
"וכשהם חוזרים הביתה מהעבודה..."
הוא ידע שהוא מוכשר.
הוא ידע שהוא גיטריסט מעולה וכותב שירים מעולה.
ולא התקדמנו לשום מקום בכל הנוגע למה שהוא רצה להשיג.
ולעזאזל... מתי זה יקרה?
"אבל כל מי שהיה לו אי פעם לב
הוא לא ישנה את דעתו וישבור אותו
וכל אחד שאי פעם גילם תפקיד
הוא לא ישנה את דעתו וישנא אותו
ג'יין המתוקה
ג'יין המתוקה..."
- "מקס'ס" קנזס סיטי -
ואז הגיעה ההופעה ב"מקס'ס".
הוא פשוט עצר לפתע.
"הנה בא האוקיינוס...
- אנדי -
והגלים ליד הים..."
לחשוב שזה קרה אחרי חמש שנים,
הם מנגנים בקומה העליונה ב"מקס'ס" עם הרכב מצומצם מאוד.
"והגלים, היכן הם היו?"
הוא נהם, בקושי סיים את ההופעה.
הוא ממש לא נהנה.
"זה יכול לשגע אותי..."
קיבלתי החלטה לחזור ללימודים.
לברוח מכל העניין הזה.
אני חושבת שהוא פשוט לא רצה להגיד לנו.
הוא לא ברח, אבל הוא סיפר לנו את זה בשדה התעופה.
בסוף הוא אמר, "אני לא טס."
הוא אמר לי שהסיבה שהוא עשה את זה
הייתה מפני שפחד שהם ישכנעו אותו להישאר.
מו תבכה. לא.
מו אמרה שהרגישה כאילו שהוא דקר אותה בלב.
"של היבשה
שהייתה ליד הים..."
הלכתי לצפות בהם ב"מקס'ס", ההופעה הסתיימה
ולו יצא וצעד לעבר היציאה.
אמרתי, "לו." הוא המשיך ללכת מהר מאוד.
ואז מישהו אמר, "הוא פרש כרגע מהלהקה."
"ליד הים..."
הוא פשוט פרש. זהו זה. הוא... זה נגמר.
"הנה באים האוקיינוס והגלים
ליד החוף
הנה באים האוקיינוס
והגלים..."
אחרי שהוא פרש מהלהקה, הוא חזר לגור בבית הוריו
למשך שנה וחצי או משהו כזה.
הוא ניסה להתאפס על עצמו, אני מניחה, לסדר את הראש.
היו... בעיות רציניות עם הניהול.
עזבתי כדי ללקק את פצעיי.
אימא שלי אמרה לי כשהייתי בבי"ס,
"תלמד הקלדה כדי שיהיה לך מקצוע כלשהו."
"אני בן עצלן אף פעם לא מסיים דבר
עשוי ברובי ממים
וכאן
באים הגלים
ליד החוף..."
הם זהרו באור כה חזק
עד שאף חלל לא יכול היה להכיל את כמות האור העצומה הזאת.
צריך פיזיקה כדי לתאר את הלהקה הזאת כשהייתה בשיאה.
"הנה באים הגלים..."
הייתה בתוכה אנטרופיה.
"הנה באים הגלים...
- לו ריד, "טרנספורמר" -
הנה באים הגלים..."
- ניקו, "אינדקס השיש" -
- מורין טאקר, "מתחזה למתה" -
- לו ריד וג'ון קייל "שירים לדרלה" -
"הנה באים הגלים
הנה באים הגלים
הנה באים הגלים..."
הלו? כן.
זו ברברה.
היי, קורה משהו?
נהדר.
אל תהיה טיפשונת. תביאי לכאן משהו ומהר.
נדבר אחר כך.
אתה אוהב את השתלבות הצבעים בזה?
הם מוזרים מאוד.
אלה צילומים או...
לא, אלה ציורים. -הם יפים.
אבל יש שם אחד של "הוולווט אנדרגראונד".
נכון שזה מדהים?
זה מדהים.
מי זה?
זה סטרלינג. -סטרלינג.
פספסתי את זה.
אתה עדיין נפגש עם מישהו מהם?
כן, פגשתי את מורין בשבוע שעבר.
היא מתכנתת מחשבים עכשיו.
כן, היא עובדת בבית חרושת.
ביותר ממובן אחד. -באמת?
איי-בי-אם. יש לה ילד.
אתה עדיין בקשר עם ג'ון. ג'ון קייל?
כן, שמעתי ממנו לפני כמה ימים.
מה הוא... הוא עדיין כותב, כמובן, אבל...
הוא עובד עם "איילנד רקורדס" ו...
הוא עם "איילנד"? לא ידעתי...
הוא עבד עם "האחים וורנר" ועכשיו הוא עם "איילנד".
- ב-22 בפברואר 1987, אנדי וורהול מת מסיבוכים בעקבות ניתוח. -
לקח לנו זמן מה להגיע לכאן.
- הוא היה בן 58. -
- ב-18 ביולי 1988, ניקו מתה מדימום מוחי. היא הייתה בת 49. -
"אני לא יודע לאן מועדות פניי...
- ב-30 באוגוסט 1995, סטרלינג מוריסון מת מלימפומה שאינה הודג'קין. -
אבל אני אנסה...
- הוא היה בן 53. -
למען הממלכה אם אוכל...
- ב-27 באוקטובר 2013, לו ריד מת ממחלת כבד. הוא היה בן 71. -
כי זה גורם לי להרגיש כמו גבר כשאני מחדיר מחט לתוך הווריד
ואני אומר לך שהדברים אינם כפי שהיו
כשאני עף על החומר
ואני מרגיש כמו בנו של ישו
ואני מניח שאני פשוט לא יודע
אני
לא יודע
החלטתי כמה דברים
אבל אני
יודע שאני
אנסה לבטל את חיי
כי כשהדם מתחיל לזרום
כשזה נורה במעלה צוואר הטפטפת
כשאני מתקרב למוות
אתם לא יכולים לעזור לי
לא אתם או כל הבחורות המתוקות
עם המילים המתוקות שלכן
אתם יכולים להתחפף
ואני מניח שאני פשוט לא יודע
ואני מניח שאני פשוט לא יודע..."
- לו ריד, כותב שירים, מוזיקאי וסופר, -
- שחרר 22 אלבומי אולפן ותשעה אלבומים בהופעה חיה כאמן סולו. -
- ג'ון קייל, כותב שירים, מוזיקאי ומפיק, -
- שחרר 16 אלבומי אולפן, שישה אלבומים בהופעה חיה והפיק יותר מ-75 תקליטים. -
- הוא עדיין מופיע, וגר בלוס אנג'לס. -
- סטרלינג מוריסון, מוזיקאי, עשה דוקטורט -
- ונהיה פרופסור ללימודי ימה"ב באונ' טקסס, אוסטין. -
- מורין טאקר, כותבת שירים ומוזיקאית, שחררה ארבעה אלבומי אולפן -
- כאמנית סולו וגרה בדרום ג'ורג'יה. -
- ניקו, כותבת שירים ומוזיקאית, -
- שחררה שישה אלבומי אולפן כאמנית סולו. -
- דאג יול, מוזיקאי, -
- שחרר אלבום אחד בהופעה חיה כאמן סולו וגר בסיאטל. -
- מריל ריד וויינר, אחות של לו ריד, היא פסיכותרפיסטית -
- שגרה בלונג איילנד, ניו יורק. -
- אלן היימן, חבר בתיכון, בקולג' ובלהקה של לו ריד, -
- גר בלונג איילנד, ניו יורק. -
- הנרי פלינט, מלחין, מוזיקאי, פילוסוף וסופר, -
- גר בעיר ניו יורק. -
- לה מונט יאנג, מלחין, מוזיקאי, סופר ומייסד -
- של "ת'יאטר אוף אטרנל מיוזיק" ושל "דרים סינדיקט", גר בעיר ניו יורק. -
- מריאן זזאלה, אמנית, מוזיקאית, חברה ב"ת'יאטר אוף אטרנל מיוזיק" -
- ו"דרים סינדיקט", גרה בעיר ניו יורק. -
- ריצ'רד מישקין, חבר מהקולג' וחבר בלהקה של לו ריד, גר בעיר ניו יורק. -
- שלי קורווין, החברה של לו ריד בקולג', -
- היא אמנית שגרה בדרום קליפורניה. -
- דני פילדס, אמרגן ויחצ"ן, גר בניו יורק ובלונדון. -
- איימי טאובין, שחקנית ואורחת ב"בית החרושת" בשנות ה-60, -
- היא מבקרת קולנוע שגרה בעיר ניו יורק. -
- טרי פיליפס, מוזיקאי ומנהל ב"פיקוויק רקורדס", -
- גר בעיר ניו יורק. -
- מרתה מוריסון, רעייתו של סטרלינג מוריסון, עבדה בקולג' "ואסאר" -
- וגרה בניו יורק. -
- מרי וורונוב, סופרסטארית של אנדי וורהול, שחקנית וסופרת, גרה בלוס אנג'לס. -
- ג'קסון בראון, כותב שירים, מוזיקאי ופעיל איכות הסביבה, -
- גר בלוס אנג'לס. -
- ג'ונתן ריצ'מן, כותב שירים, מוזיקאי ומייסד של הרכב "המודרן לאברס", -
- גר בצפון קליפורניה. -
- ג'ון ווטרס, קולנוען, סופר, שחקן ואמן, -
- גר בבולטימור, סן פרנסיסקו ופרובינסטאון. -
- ג'וזף פרימן, עוזר בן עשרה של וורהול ב"בית החרושת", -
- גר בעיר ניו יורק. -
- דלמור שוורץ היה סופר, משורר -
- ומרצה לכתיבה יוצרת באונ' "סירקיוז". -
- טוני קונרד היה קולנוען ומוזיקאי ניסיוני -
- שהיה חבר ב"ת'יאטר אוף אטרנל מיוזיק" וב"פרימיטיבס", -
- עם לו ריד וג'ון קייל. -
- בילי ניים (בילי ליניץ') היה שותף ליצירה של וורהול, צלם, -
- והשרת הראשי ב"בית החרושת". -
- דיוויד בואי היה כותב שירים, מוזיקאי, שחקן, -
- והפיק את אלבום הפריצה של לו ריד, "טרנספורמר". -
- לזכרו של יונס מקאס, קולנוען, אמן -
- ומייסד ארכיון הקולנוע "אנתולוגיה", -
- שהקדיש את חייו לקולנוע אוונגרד אמריקאי. -
"ואיזו תלבושת תלבש הנערה המסכנה
לכל מסיבות המחר?
שמלה יד שנייה מהשד יודע איפה
לכל מסיבות המחר
ולאן היא תלך ומה היא תעשה
כשתגיע שעת חצות?
היא תהפוך פעם נוספת לליצן של יום ראשון
ותבכה מאחורי הדלת
ואיזו תלבושת תלבש הנערה המסכנה
לכל מסיבות המחר?
משי ופשתן של שמלות האתמול
לכל מסיבות המחר?
ומה היא תעשה עם הסמרטוטים של חמישי
כשיגיע יום שני?
היא תהפוך פעם נוספת לליצן של יום ראשון
ותבכה מאחורי הדלת
ואיזו תלבושת תלבש הנערה המסכנה
לכל מסיבות המחר?
כי הילדה של יום חמישי היא הליצן של ראשון
שאיש עליה לא יתאבל
תכריכים מושחרים ושמלה יד שנייה
של סמרטוטים ומשי, תלבושת
שמתאימה לאחת שיושבת ובוכה
לכל מסיבות המחר..."
תרגום: גיא רקוביצקי