Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VERDEN KNEKKER OSS ALLE
NOEN HERDES DER HVOR DE HAR FÅTT EN KNEKK
Når du står ovenfor et stryk…
…er alt teoretisk.
Du ser for deg hver bevegelse.
Hver strømning.
Hvert støt.
Og du vet likevel utmerket godt
at selv om du har lagt ned mye arbeid for å forberede deg på det ene øyeblikket…
…så kan alt gå galt.
Da jeg sluttet med kajakkpadling, var det først…
"Om tre måneder går jeg i gang igjen med friskt mot."
Planen var ikke å slutte med kajakkpadling for godt.
Men da jeg innså hvilken operasjon jeg skulle gjennom, var ingenting gitt.
Jeg viet livet til å padle i verdens farligste elver.
Men nå var noe annerledes.
Der og da skjønte jeg at jeg skulle ned det skumleste stryket av dem alle.
Og alt foregikk i hodet mitt.
Dette er Today med David Bloom.
-God morgen. Gratulerer. -Takk.
Scott, du er en av verdens beste kajakkpadlere.
Men til og med du kviet deg for dette. Hvorfor kalles den elvenes Mount Everest?
I eventyrernes annaler vil denne første turen ned
bli husket som en av vår tids mest fullendte ekspedisjoner.
Scott, hva blir det neste for deg? Du er blitt 30 år.
Hva blir det neste store eventyret?
Det er et fjell i det vestlige Tibet som heter Kailasha.
Fire elver springer ut fra én topp og følger de fire himmelretningene.
Det vil innebære å padle ned Himalayas fire største elver.
Du anbefaler ikke dette til nybegynnere. Dette er krevende.
Nei, dette er forbeholdt dem med skarpt fokus
som har viet seg til å padle i store elver.
Mitt første minne er nok den båten.
Far likte mudderprammer.
Da han startet motoren, ristet hele huset.
Far var en villstyring.
Vi bodde ikke ved fjell eller hav.
Vi vokste opp i varme dalstrøk. San Bernardino, Fresno, Sacramento.
Vi er ekte barn av dalstrøkene.
Guttene… Jeg må snakke om begge, for det er nesten som om de hører sammen.
Brødrene sto hverandre veldig nær.
Jeg mente at barn hadde godt av å være i aktivitet,
og at det holdt dem friske.
Barneårene var veldig morsomme.
Så ble faren deres og jeg skilt.
Jeg har på sett og vis angret på det i mange år.
Jeg mente at vi burde ha holdt ut.
Men det var fåfengt. Det lot seg ikke gjøre.
Mor hadde nylig mistet jobben og ville gjenoppta studiene.
I den perioden levde vi på studielånet.
Far var omreisende selger. Han var ute av bildet.
Vi bodde i San Bernardino. Det var et tøft nabolag å vokse opp i.
Hjemme var det trygt, men to kvartaler unna var virkeligheten en helt annen.
Det var gateprostituerte og langere.
Barn gikk bevæpnet på skolen.
Vi trodde at det eneste vi kunne gjøre for å komme oss opp og frem og få respekt,
var å ty til vold og slåss for å vise hva man sto for.
Hvis noen yppet, var det gjort. Da kastet vi skjorta og dengte løs.
Vi ble stygt mobbet. Spesielt jeg.
Da jeg var på vei hjem fra en venn, oppsto det en krangel med noen ungdommer.
En av dem knivstakk meg i skulderen.
Heldigvis var jeg raskere enn de to andre.
Jeg løp simpelthen fra dem.
Jeg husker at jeg løp inn og sa til broren min at jeg var knivstukket.
Vi diskuterte hvordan vi skulle skjule det for mor.
Han ba meg holde tett.
Vi visste at jo mer vi skjulte for foreldrene,
desto mindre fikk de å stri med.
Vi bestemte oss for å legge lokk på det og aldri snakke om det igjen.
Det var hendelser gjennom hele oppveksten,
det være seg utvisning fra skolen eller at Scott ble arrestert for tull.
Dette ga oss noen negative personlighetstrekk.
Vi mistet huset. Jeg var blakk.
Den slags. Vi var fastkjørt.
Det var på tide å få Scott og Dustin bort fra San Bernardino.
Mor forlot college.
Vi flyttet til Sacramento Valley, ved Rocklin og Roseville.
Da ble det litt mer harmonisk.
I nabohuset bodde familien Stanley.
De bodde like ved Mary og guttene og fikk dem til å begynne med rafting.
Etter skoletid dro vi til elva og til fjells.
Det vi gjorde, var nytt for Scott og meg.
Jeg tror vi så på dette som en mulighet.
Storebroren Doug drev en skole for raftingguider.
Han viste oss at livet har mer å by på
enn festing, slåssing og kriminelle greier.
Både Dustin og Scott fullførte utdanningen og ble elveguider.
De drev med dette som sommerjobb.
Da tenkte jeg: "Jøss! Dette var virkelig noe etter mitt hjerte."
Som elveguide har du ansvaret for andres liv.
Dette ga broren min og meg et helt nytt perspektiv på livet.
Vi gikk fra å være bråkmakere
til å plutselig være ute i naturen med mye ansvar på våre skuldre.
Jeg ville at de skulle følge drømmen, stake ut sin egen kurs
og gjøre det de ville.
Jeg visste at de var flinke til det de drev med.
I mine øyne gikk han og slang ved elvebredden og sov i sovepose.
Hva skulle liksom det føre til? Jeg så ingen utsikter til en jobb.
Ikke før jeg ble med ham ned elva Colorado
Jeg ble overveldet.
Det var en fantastisk tur for meg.
Da skjønte jeg det.
Elva gjorde at broren min og meg ble mer opplyste.
Den ga et utløp for en energi vi bar på.
Noe vi brukte på en negativ måte, ble omgjort til noe positivt.
Jeg hadde ikke lyst til å gjøre noe annet enn å padle ned elver.
Jeg var fullstendig hekta.
Mitt første møte med kajakkpadling oppsto via rafting.
Jeg husker at en venn av meg beskrev det.
Han sa: "Rafting er som å kjøre buss.
Kajakkpadling er som å kjøre sportsbil.
Du vil kjøre sportsbil."
Jeg svarte: "Ja, det vil jeg."
Til dem som ikke kan noe om kajakkpadling…
Elevestryk består i grove trekk av bølger, hull,
steiner og strømninger.
Svinger du ikke utenom disse elementene, kan du bli fanget.
Du kan kantre med kajakken.
Klarer du ikke å rulle deg opp igjen, må du kanskje ut på svømmetur.
Og da er du i elvas vold.
Kajakken er et fantastisk transportmiddel for å kunne ta seg ned en elv.
Den skiller seg fra alle andre fartøy.
Jeg inntok kajakken og fomlet fælt i starten.
Men det var første gang jeg tilbrakte en viss tid i en kajakk.
Og i etterkant måtte jeg ta en beslutning.
Skulle jeg starte på college eller bli elveguide og kajakkpadler.
Jeg bestemte meg for sistnevnte.
Samme vår, da jeg var ferdig med guidingen,
slengte jeg kajakken på lasset og kjørte til Banks i Idaho.
Og så, pang, padlet jeg hver dag i Payette-bielva North Fork.
Det var North Fork som gjaldt på den tiden.
Jeg møtte Charlie Munsey da.
På den tiden var Charlie kongen av North Fork.
Jeg sørget for at "North Fork fra Payette" sto på førerkortet mitt.
Jeg har nok hatt 7-800 turer ned North Fork med ulike vanskelighetsgrader.
Scott Lindgren ankom Idaho i en Toyota som så ut til å ha kjørt ørten kilometer.
Han var temmelig anspent.
Og han var veldig gira på å padle.
Charlie og jeg fant tonen med en gang.
Vi passet bare sammen. Jeg var fire-fem år eldre,
og han hadde naturtalent.
Jeg var komfortabel med å padle med Scott.
Jeg visste at han var en stødig partner jeg kunne stole på.
Tidlig på 90-tallet dro jeg til Nepal og padlet i ni-ti elver.
Jeg overtalte Scott til å bli med meg dit.
Det var alt han trengte å si.
Jeg sa at jeg ville spare alt jeg tjente, og bli med til Asia.
Han hadde så vidt fullført skolen da han dro.
Det var vanskelig å la ham reise.
Han er veldig fokusert.
Og dette ble livet hans.
Der forsto jeg at kajakkpadling ikke var noe
som kun foregikk i California, Idaho og USA.
Folk drev med det over hele verden.
Jeg var fortsatt svært ung.
Jeg var 20 år.
Bare barnet.
Vi har alltid prøvd på ting ingen andre har gjort.
Det var en tilleggsfaktor.
Og jeg hadde hørt om et hellig fjell som het Kailash.
Kailash ligger langt vest i Tibet.
Og i over 5000 år hadde folk skrevet om
hvordan de fire store elvene i Himalaya og Karakorum
sprang ut fra isbreene.
Da vi fikk vite mer om mytisk folklore knyttet til Kailash,
ble veien videre for meg veldig opplagt.
Jeg ville forsake alt annet
og trene knallhardt for å bli i stand til ta meg ned alle de fire elvene.
Det var egentlig starten på drømmen.
Da jeg kom hjem etter det første året i Nepal,
var det den formen for ekspedisjonspadling
som tidlig ble toneangivende i California.
Påfølgende vår kjøpte jeg et billig, lite Hi8-videokamera.
Da møtte jeg John, Willie og Chuck Kern for første gang.
Kajakkpadling eller ei,
hvis ditt indre vesen ble formet nær en elv,
ligger det en slags ydmykhet i bunn, en følelse av tilhørighet.
Et kameratskap.
På den tiden var det ikke så mange som drev med dette.
Så du en kajakkpadler, ble det begeistring.
Når du støtte på andre kajakkpadlere ved en elv, fant du en familie.
Med en gang vi møtte Scott,
bidro vi med det vi kunne, og han med det han kunne.
Han er en naturlig leder, ingen tvil om det.
Scott lanserte en idé:
"Jeg vil feste et kamera mellom beina og ha det med ned elva."
Johnnie hadde fotokamera, og Chuck tilførte definitivt noe eget.
Chuck var den som skilte seg ut.
Han var drivkraften for oss alle.
Ingen var bedre enn ham på den tiden.
Det føltes som om vi var vedheng.
Dere får ham ikke til å le.
Det å padle med Willie og Johnnie… De er mine to beste venner.
Det å padle med dem er et mål i seg selv.
Det gir deg automatisk mer energi.
Man føler seg bedre på toppen
når man ser brødrene sine glise der nede i strømvirvelen.
Jeg ble ham uten kamera.
Jeg var opptatt av de andre, sikkerhet og det som foregikk.
Vi fikk alle ulike roller på elva.
Og vi begynte å bli samkjørte.
Det var en mangfoldig gjeng med unge fra hele verden.
Av en eller annen grunn gikk det et lys opp for oss alle samtidig.
Det fantes en kunnskapsbase, men det var stort rom for utvide den.
Det ble et vendepunkt med tanke på hva som går an å gjøre med en kajakk.
På grunn av utstyret og filmene til broren min.
Vi så på opptakene hans i etterkant, og ingen hadde dokumentert noe sånt før.
Vi startet et produksjonsselskap for å se hva det kunne lede til.
Det var muligheter overalt.
For første gang i kajakkhistorien
fantes det en gruppe mennesker som kun var opptatt av kajakkpadling.
Kun det.
Jeg husker at jeg tenkte:
"Hvordan kan man tjene penger på dette?"
Vi hadde sett andre filmer med ekstrempadling.
Det fantes lite. Man hadde Southern Fried Creekin'.
Skal vi se, hva ville du gjort her?
"Det er en måte å gjøre det på! Man kan lage kajakkfilmer."
Filmproduksjonen startet med Good 2 the Last Drop.
Dritbra film.
Faen, den var bra. Har dere sett den?
Selv om de første filmene var fjollete, gjorde de inntrykk i raftingmiljøet.
Sånn startet Driftwood Productions.
Jeg gikk fra å være elveguide til å filme kajakkpadling for broren min.
Han skjønte at bedre kamerahåndtering og en Emmy-pris
kunne skaffe ham større budsjett, noe som muliggjorde mer omfattende turer.
Det var spennende å være moren.
De ble nærmest kjendiser.
Vi var på rett sted til rett tid.
Interessen for kajakkpadling eksploderte.
Kom igjen, Scott.
Så du det? Sinnssykt.
Det var en fin tid. Verden var harmonisk på et vis.
Vi hadde vinger.
-Hvordan var det? -Helt sykt.
Min beste tur noensinne. Eller hva, Scotty?
Hvor skal du nå?
Jeg skal kjøre til Colorado og padle der.
Den sommeren fikk vi høre om Black Canyon of the Gunnison.
En nasjonalskatt.
En dyp kløft i Coloradoplatået.
Vi holdt oss på høyde med elva.
Vi kunne kanskje finne en ny måte å løse den på.
På vei ned så vi at det ble mindre vann.
Man måtte være trygg på at man kunne manøvrere.
Chuck ville prøve seg.
Chuck treffer en flat stein som ligger delvis under vann.
Han kjører seg raskt fast, har vann opp til livet og forsvinner.
I løpet av den tiden det tok meg å kaste et blikk lenger opp i elva,
måtte Chuck gi tapt for vannet som presset mot ryggen hans.
Det var bare der og da. Hva nå enn det var. Det var det stedet.
Det nære forholdet mellom Chuck og Scott
er ikke helt ulikt det nære forholdet mellom meg og Chuck.
Vi var brødre.
Så de gikk videre og lot livet bre seg utover dette forholdet.
Det gjorde vi alle.
Han var det sjuende drukningsofferet det året.
Fire-fem av disse var i vår krets.
Det ble bare brutalt.
"Hva faen er det vi driver med?"
Da Chuck døde…
Jeg tror det var da alt ble mer alvorlig for Scott.
Det ga ham en trang til å ta større sjanser.
Jeg kjørte meg fast i sinne.
Jeg ble uhyre sint.
Møtte du opp og var i dårlig form eller i mental ubalanse,
eller viste en eller annen form for svakhet,
ble du ansett som en sikkerhetsrisiko for turen.
Dermed ble du frosset ut umiddelbart.
Fremfor å spørre folk om det gikk greit med dem, sa vi:
"Mann deg opp! Hvis du mister grepet, får du pakke sammen og pelle deg vekk."
Standard prosedyre, ikke sant? Det er pastoren.
Pastor, kan du fri meg fra mine synder?
Vi hadde ikke mange sentimentale samtaler om hvordan folk hadde det.
Vi avreagerte på den måten som vi kjente best.
Det vil si å sprette en flaske whiskey, kose seg med den og mimre.
Men vi lærte ikke nødvendigvis så mye om oss selv.
Han fortalte meg tidlig at han hadde hatt en nokså tøff oppvekst.
Jeg tror det gjorde ham litt anspent
og førte til at han måtte finne en måte å beskytte seg selv på.
Det gjorde han ved å være tøff og tøff mot andre.
Jeg hadde mistet for mange venner.
Så det var lett å være en kødd i den sammenheng.
Det var bare å si: "Du takler ikke dette. Stikk."
Ingen av oss håndterte det.
Hver gang noe ble vanskelig, dro jeg til elva.
Du mister noen og vil bare…
Du vil finne ham, og du finner ham jo ikke ved å la være å padle.
Du fikk best kontakt med ham ved å være på elva.
Vi måtte forelske oss i kajakkpadling igjen
og blåse nytt liv i det vi innledet i California,
men overføre det til større geografiske forhold.
For Scott ble det også en spore til dette med de fire elvene.
Første gang vi gjenopptok dette sammen var under oppholdet i øvre Karnāli.
KARNĀLI DEN FØRSTE AV DE FIRE ELVENE
Tar du opp?
For elvepadlere betyr fjellet Kailasha noe helt spesielt.
Hinduistene tror at regnet som faller over Kailasha,
renner ned under bakken, kretser sju ganger rundt fjellet
og strømmer ut i de fire himmelretningene via Shivas hårlokker.
I vest løper elva Sutlej. I nord løper elva Indus.
I øst løper elva Tsang-po, og i sør løper elva Karnāli.
Vår reise starter på Karnāli.
En pilegrimsferd til Kailasha der vi padler ned elvene som har utspring der,
fremsto for meg som det ypperste denne sporten har å by på.
Vi har tatt oss ned til Karnālis kilde,
ved det første fallet i ravinene i øvre del av Karnāli.
Dette blir den første av rundt tjue dager.
Vi bruker sju dager på å navigere gjennom kildeelvene.
Den første dalkløften var det umulig å ta seg ut fra.
To tusen meter høye fjellvegger.
Du befinner deg i en dalkløft midt i ingenmannsland.
Eneste vei ut er nedover elva.
Du er alene.
Hva er det, Scott?
Det småregner.
Er du bekymret?
Det hjelper ikke akkurat.
På Karnālis hovedstrekk måtte alle lytte til magefølelsen.
Det gjaldt nok spesielt Charlie.
Han kjente sterkt på at vi kanskje hadde dratt det for langt.
Dette er en svær dalkløft, det skal være visst.
Han var ukomfortabel.
Det føltes som en krigssituasjon.
Det kludrer til tankene.
Jeg så på dem som bedre padlere. Jeg ble nedbrutt.
Det var virkelig tøft.
Jeg har vært vitne til avgjørende øyeblikk der folk velger å gi seg.
Dette varer ikke evig. Man må ha en indre glød.
Idet det hele begynner å vakle, blir det farlig.
Vi kom oss ut av ravinen,
og dagen etter bestemte han seg for at han ikke ble med oss videre ned elva.
Jeg skjønte ikke der og da at det betød for godt.
Dette betød mye for Charlie og meg, for det var siste gang vi padlet sammen.
Charlie forsto seg på historien som lå bak.
Charlie ønsket like sterkt som meg å ta seg ned de fire elvene.
Sånn ja, kompis.
-Ta vare på dere selv. -Du også.
Vi ses.
Jeg anså meg selv som Scotts mentor.
Han har et større talent enn hva jeg har. Scott kan søren meg klare dette.
Vi var åpenbart på et høyere nivå.
Det gikk hardt innpå meg.
Vi fullførte turen.
Det var en av de sterkeste turopplevelsene jeg hadde hatt som elvepadler.
Kort tid etter møtte jeg Mikey og Allan for å ta den første turen ned Sutlej.
Scott fortalte om drømmen om å reise ned de fire elvene fra Kailasha
da vi var i Sutlej.
Noe tilsvarende innen en annen sport
ville ha vært å klatre fire ulike ruter opp til verdens høyeste fjell.
Noe av det mest fremtredende ved Sutlej er en loddrett fjellvegg på 8-900 meter.
I bunn ligger elva.
Det var første gang jeg padlet med Scott.
Det ergret ham kanskje at vi var trege. Han var vant til å buse på.
Men etter hvert buset hele gjengen på.
Dimensjonene kunne være skremmende. Det var mange tusen høydemeter.
Men man måtte ta én dag om gangen. På denne turen tok jeg innover meg
at elvene vi padlet på i Himalaya…
Det var et kappløp med oppføringen av en demning som ville ødelegge elva.
Så strekket med de kuleste, dypeste strykene er nå oversvømt.
Fabelaktig stryk.
Og det er mange som venter på oss for å feire i Rampur.
Jeg tror vi var gira etter turen ned Sutlej.
Hovedsakelig fordi vi snakket om Tsang-po hver kveld.
Logistisk sett var Tsang-po på et helt annet nivå.
Den var et beist.
Jeg kontaktet Charlie og sa:
"Hei. Jeg satser for fullt mot Tsang-po, og jeg vil ha deg med."
Jeg var blitt veldig fotointeressert.
Jeg var blitt eldre og padlet ikke like ofte.
Det var ikke like viktig for meg å fullføre alle de fire elvene.
Min fremtidsplan var å fotografere neste generasjon.
Charlie og jeg var helt besatt av Tsang-po.
Dette er verdens dypeste juv.
Sju tusen meter høye Gyala Peri på den ene siden,
og sju tusen meter høye Namcha Barwa på den andre siden.
Man padler ned gjennom juvet i 25 mil.
Du skal ned 3500 høydemeter
flytende på strie strømmer fra Tibetplatået.
Samtidig var det et annet mannskap der. Whitwalker.
Jeg var redd de skulle komme oss i forkjøpet.
De troppet opp og la utpå.
Kort tid etter at de la utpå, feilmanøvrerte Doug Gordon.
Han ble dratt ut til midten av elva og forsvant.
Da den tragedien inntraff, innså vi at vi måtte ta oss god tid.
Det var kolossalt mye å forberede, og månedsvis med glaning på satellittkart,
og vi var livredde.
Politiske forhold ga dårlig fremkommelighet.
Det hele vokste seg raskt større enn livet selv.
KINA
Det var så mange elementer.
Jeg lå søvnløs mange netter mens jeg planla den ekspedisjonen.
Jeg solgte sjelen på en rekke ulike måter.
Skulle jeg lykkes,
trengte jeg det beste av det beste.
Dette er en historisk merkedag.
Dette er dagen der Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern, Dustin Knapp,
Mike Abbott, Allan Ellard og Steve Fisher
skal nedover elva Yarlung Tsang-po.
Det blir fullt kjør. Elva går definitivt høyt nå.
…ble dratt ut i motbølgene.
Da jeg fikk snudd meg, ble han slått tilbake.
Det er i ferd med å bli guffent her.
Jeg vet ikke om Dustin filmet det, men jeg ble slått sønder og sammen.
Jeg havnet i et hull og trodde ikke jeg skulle komme meg ut.
Lang dag.
Vi er om lag én mil ovenfor Rainbow Falls.
Dette stryket leder til en diger ravine,
som utmerket seg som et problem på kartene.
Det var den langvarige belastningen, den lange strekningen og lidelsen.
Det er stas å velte seg i lidelse.
Ikke vet jeg. Det tiltalte meg på et vis.
Jeg sitter nå like ovenfor det jeg mener er et av planetens mektigste steder.
Rainbow Falls - en 20 meter høy foss.
Rett nedenfor er det en 35 meter høy foss som tar opp i seg kraften fra Himalaya.
Reisen vår tar nå en ny retning.
Vi må gå til fots over et fjellpass.
Dette utgjør fortsatt et hinder for ekspedisjon.
Dette var et av de mest gjenstridige partiene.
Ett feiltrinn så faller du 600 meter ned til elva.
Ingen nevnte at vi skulle bestige Namcha Barwa på veien.
Jeg håper bare at alle kommer helskinnet fra dette,
for det kommer en uhyggelig nedstigning her.
Man lærer mye om hvordan andre fungerer
når man er med på noe som ikke er enkelt.
Livet settes under lupen.
Vi hadde gått til fots over et 4000 meter høyt fjellpass.
Bærerne sa: "Hvis dere ikke dobler lønna,
forlater vi dere her."
Og de truet med å ty til vold.
-Hva er nummeret? -De vil komme og stjele alt og banke oss.
Ikke mer snakk om penger! Forstått?
Jeg tror Scott var helt utkjørt.
Det var den ene gangen jeg så litt av den råskapen,
den korte lunta, vil noen si.
Faen!
Ja? Hva skal du gjøre?
Det overrasket meg.
Skyldtes det stress?
Eller ligger det noe mer bak? Foregår det noe i hodet hans?
-Vi er alt rævkjørt. -Nei.
Vi er i trøbbel, men vi er ikke helt rævkjørt.
Vi har ikke noe annet valg enn å betale dem det de vil ha.
Etter 25-30 dager endres dynamikken på alle områder.
Det blir mye mer skjørt. Jeg hadde ikke hatt en eneste pause.
I dag opplevde jeg for første gang i løpet av ti år med reiser til Himalaya
å bli holdt som gissel og ranet av våre 43 bærere.
Vi skal videre til Payu, noe som er bra. Jeg tror alle er klar for å dra herfra.
Det burde ha gått skeis for oss tusenvis av ganger underveis.
Hver eneste dag skjedde det et eller annet som satte hele ekspedisjonen i fare.
Det faktum at vi klarte det… Det forbløffer meg fortsatt den dag i dag.
Da jeg kom hjem fra Tsang-po,
var jeg følelsesmessig og fysisk fullstendig sluttkjørt.
God morgen. Gratulerer!
-Takk. -Takk!
Scott, du er en av verdens beste kajakkpadlere.
Men til og med du sa: "Gulp!"
Opplevelsen i Tsang-po kostet mye for oss alle.
Men den kostet nok ekstra mye for Scott.
Den forandret alt.
Når det gjelder det å holde fokus i denne sporten,
så er du påskrudd i dag etter dag.
Etterpå var vi så utmattet etter å ha holdt på den tilstanden,
at vi bare klarte å avreagere ved å gå på fylla.
Det å lande igjen etterpå
er noe av det vanskeligste ved å oppsøke sånne steder.
Enda en lomme med øl!
Det er det eneste jeg har!
Hvordan gjør jeg dette til noe positivt i livet mitt
i stedet for å bare gå rundt og lengte tilbake dit?
Brått er man låst i et mønster.
Man er avsondret og jobber på spreng i dagevis.
Så kommer man ut, går på fylla, gjør seg klar og går i gang igjen.
Det er en repetitiv atferd.
Det er en sprø livsstil.
Etter en stor ekspedisjon som har fått mye oppmerksomhet,
er det første spørsmålet du får: "Hva blir det neste?"
Det var dette du ville. Du er blitt 30 år. Hva blir neste store eventyr?
På den tiden gransket jeg Indus, den fjerde og siste elva.
Jeg har fullført Sutlej, Karnāli og Tsang-po.
Dermed gjenstår bare Indus.
Pakistan er helt utilgjengelig for alle former for turisme.
Jeg følte at jeg måtte ta meg litt fri og hente meg inn.
Og saken var at jeg ikke fikk tatt meg fri.
Vi har vært på rundtur i USA. Det har vært en suksess.
Håper dere vil like kveldens show.
Jeg ble fløyet landet rundt for å lede premierevisninger av filmen.
Jeg hadde en tv-serie som skulle lages. Jeg var ikke vant til sånt.
Jeg klarte ikke å håndtere det, og det tok helt overhånd.
Før handlet alt om kajakkpadling.
Og så plutselig handlet det mer om produksjonen.
Det var åpenbart en overgang for ham å jobbe med større budsjett.
Da kreves det resultater.
Da kreves det store prestasjoner.
Folk får helt andre forventninger til deg.
Det ble mer som en heltidsjobb.
Jeg fikk en mer forretningsmessig rolle
der jeg jobbet med større sponsorer og større summer.
Jeg tror det ble et vendepunkt for alle,
med tanke på det å omgås Scott og dra på turer med ham.
Han hadde en samtale med meg som skilte seg ut.
Han sa: "Jeg er ikke interessert i å more meg i elva,
jeg vil bare få de opptakene jeg trenger og nedbetale lånet."
Jeg hadde aldri hørt Scott si noe sånt før.
Det var det motsatte av det vi ville.
Vårt mål er bokstavelig talt å more oss i elva.
De påfølgende årene begynte jeg å dra til Afrika.
Jeg var nok ikke i en god forfatning fysisk eller mentalt,
men vi var på vei til Murchisonfallene.
Når det gjelder elveturer, er dette noe av det mest skremmende jeg har gjort.
På høyre side av elva opererer Herrens motstandshær.
Det er frådende fossestryk.
Det er den høyeste tettheten av krokodiller og flodhester i verden.
Det er et sted man må ta på det største alvor.
Går noe galt på vei ned, venter kanskje noen på deg nederst i stryket.
Det er en type strekning jeg bare har forsert én gang,
og jeg ønsker ikke å gjenta det.
På den turen merket jeg at noe var galt med broren min.
Han følte seg svak fysisk sett.
Han visste at han måtte skjule frykten. Han kunne ikke ødelegge for oss andre.
Han kjenner reglene.
Det første jeg la merke til, var at han padlet under pari.
Det som skjedde, var at…
…da jeg kantret…
…begynte jeg å bli desorientert.
Det svartnet ikke for meg, men jeg visste ikke hvor jeg var.
Og jeg slet med å rulle meg opp.
Og dette er det siste stedet i verden du vil være
om du flyter opp ned og sliter med å rulle opp.
Scotts tøffe mentalitet overfor dem i gruppen innebar
at dersom noen padlet under pari, ga han beskjed: "Du må stå over denne."
Ved Murchisonfallene var han selv for første gang
den han ville ha gitt en peptalk.
Etter ekspedisjonen…
Jeg ville ta fri tre måneder og finne ut hva som foregikk.
Jeg klarte ikke helt å sette fingeren på det og oppsøkte lege.
Den generelle helseundersøkelsen ga greie resultater.
Jeg begynte kanskje bare å bli gammel. Jeg hadde jo hatt litt av en reise.
Men jeg tror jeg ante at det var noe som stakk dypere.
Man kan ikke være på det nivået i det uendelige.
Sånn er det bare. Man kan prøve.
Det eneste jeg virkelig klynget meg til, var Indus.
Det var et hull i sjelen min.
Jeg visste at jeg ga avkall på den da jeg ga meg.
Og…
Jeg ga meg.
Å se Scottys forvandle seg
til en karrieremann som ikke engang vet om han elsker det han en gang elsket…
"Jeg padler og er ikke frisk. Jeg padler ikke, for jeg er ikke frisk."
For en sprø spiral det der kan være.
Han var ute og drakk. Han dro det altfor langt.
Jeg tok alt. Jeg sa "ja takk" til alt. Hva enn som kunne muntre meg opp.
Det som skjedde da, var at sakte, men sikkert,
begynte den ene etter den andre å trekke seg unna.
Og da var jeg faen meg fanget.
Fordi man er helt alene.
Tre måneder uten padling ble til åtte lange år.
Jeg er hjemme alene…
…og får hodeverk.
Jeg ser dobbelt og begynner å bevege meg.
Og så svartnet det for meg.
Jeg ble bare liggende.
Jeg våknet med skikkelig skallebank.
Noe var galt. Jeg måtte finne ut hva som foregikk.
Jeg dro til legen og fortalte ham om dette.
Han sa: "Vi tar røntgen av hjernen."
Det var sånn det hele begynte.
Jeg ble oppringt. Det var sent.
Han sa: "Jeg har en hjernesvulst på størrelse med en liten baseball
i bakhodet."
Jeg gikk ned på kne.
Det er nok noe av det verste jeg har opplevd.
Scott har en hypofyseadenom.
Hypofysesvulster kan oppdages på noen få måter.
Folk med hodepine kan havne på akutten og få det avdekket med CT.
Hovedbekymringen er synstap. Det kan oppstå blødninger i svulsten.
Blødningen fører ikke til at svulsten vokser fort,
men det blir et større volum samlet sett ettersom blodet tar plass
og legger et trykk på synsnervene.
Så når folk opplever sitt livs verste hodepine og plutselig synstap,
er det et medisinsk akuttilfelle.
De legges inn på akuttmottaket og opereres vanligvis innen et døgn.
Han hadde en stor svulst som la trykk på synsnervene.
Det var nødvendig med et kirurgisk inngrep.
Jeg visste at det var en operasjon på åtte-ti timer.
Og ingenting var gitt.
Den omsluttet høyre halsarterie.
Operasjonen ble dermed mer komplisert enn de fleste hypofyseinngrep.
Halsarterien blir skadet når man utfører operasjoner på den.
Sett at han mister førligheten på grunn av et inngrep.
Hva slags liv er det for ham?
Men i verste fall kunne han dø.
Jeg gikk gjennom korridoren med familien, Johnnie og Willie.
Den forbanna korridoren ville ingen ende ta.
Ved døra til operasjonsstuen ser sykepleieren på meg og sier:
"Her må dere klemme og ta farvel."
Jeg har et bilde av ham fra intensiven etter operasjonen.
Det å se Scott i den forfatningen er også skummelt.
Ingen er usårbare. Jeg mistet den forestillingen da Chuck døde.
Men det å se en venn koblet til maskiner, var av betydning for vår egen situasjon.
Hva blir det neste?
Da vi fjernet den, fikk vi bort alt fra synsnervene
og alt som fylte opp tyrkersadelen.
Det som var igjen av svulsten, var mindre enn en peanøtt.
Den kan begynne å vokse igjen
ettersom det var for risikabelt å fjerne det som lå på utsiden av halsarterien.
Etter en måned klarnet tankene så vel som hørselen.
Jeg fikk tilbake ting jeg hadde glemt fordi de hadde vært borte så lenge.
Når du er i god fysisk form, får man en bedre mental balanse.
Men jeg snakket ikke med noen om det og falt tilbake i samme mønster.
Det er som da han ble knivstukket i ungdommen. Alt skulle skjules.
Det var viktig for ham at ingen fikk vite det.
Vil man helst unngå å ta tak i et problem, kan man undertrykke og fortrenge det.
Man tar strengt tatt ikke tak i noe på den måten, man må bare bære på det.
Jeg så på svulsten som en svakhet.
Og jeg hadde gjennom hele livet anstrengt meg for ikke å være svak.
Det er skummelt å føle seg sårbar
når du alltid har kjempet for å være trygg.
Jo lenger jeg kom med hensyn til å bli frisk fysisk sett,
desto verre ble den mentale helsen.
En hypofysesvulst legger trykk på kjertelhypofysen,
som styrer sinnsstemningen din.
Hormonnivået rettes ikke opp så kjapt. Iblant skjer det aldri.
Så jeg sier til pasienter at de kanskje vil føle seg sløve og nedfor.
Kroppen trenger flere måneder på å tilbakestilles.
Scott gikk og drev og ventet på røntgen i et år.
"Du må vente seks måneder til." Man må trå varsomt.
Håndteringen hans var ikke ideell med hensyn til svulsten.
Som venn er det vanskelig å si: "Har livet innhentet deg?
Er dette nedturen etter ditt aller heftigste eventyr."
Kan man avfinne seg med sånt?
Jeg ropte etter hjelp, men var ikke i stand til å be om det.
Jeg tror vendepunktet for Scott… Dette har jeg aldri sagt til ham.
Men han var helt på bunn og ble tatt for å ha kjørt ruset.
Jeg hentet ham i fengselet en morgen.
Da vi kjørte hjem, var det tungt for ham da alt sank inn.
Ruskjøringen reddet livet hans.
Jeg tror det er en grunn til at enkelte møtes.
Jeg husker vårt første møte.
Scott og jeg møttes via en felles venn.
Vi møttes i en skibakke. Det var en blinddate.
Det var definitivt kjemi.
Da jeg møtte Scott, var det den harde versjonen av ham,
som nylig var blitt frisk fra hjernesvulsten.
Hun hadde intuisjon
og kommuniserte med meg på en spesiell måte.
Jeg ble umiddelbart forelsket i henne.
Til min kjære Patricia, jeg elsker jeg deg veldig høyt.
Vi hadde en intens og enestående kjærlighet.
Han dannet en boble som omga meg og besto av beskyttelse og styrke.
Det var ingen tvil om
at vi leget sår fra fortiden i fellesskap.
Men det var likevel et hav mellom oss.
Jeg følte meg fanget i mitt livs kjærlighet,
med en som ikke evnet å slippe meg innpå seg.
Jeg fattet ikke hvorfor jeg ikke kom innpå ham.
Jeg tror tankesettet han måtte ha på elva,
fulgte ham inn i et forhold i form av at han stengte andre ute.
Hadde jeg en dårlig dag hjemme eller ringte ham og gråt,
sa han: "Stram deg opp, Trish."
Hun kom bort til meg og sa:
"Jeg orker ikke mer.
Følelsesmessig er du fullstendig utilgjengelig."
For meg handlet det om at vi måtte finne en annen måte å kommunisere på.
Og det var da jeg oppfordret ham
til å ta del i terapi der vi utforsket uheldige mønstre i kjærlighetslivet,
samt hvordan og hvorfor vi velger å te oss som vi gjør.
Hvem går i terapi?
Jeg brukte store deler av mine yngre dager på å gjøre narr av sånt piss.
Han hadde mye fra barndommen som var ubearbeidet.
Det var åpenbart mye han måtte rydde opp i når det gjaldt relasjoner.
Jeg hadde begynt å leke med tanken på å kapitulere.
Og jeg…
Da valgte jeg å lytte til det hun hadde å si, og…
Jeg oppsøkte hjelp.
Jeg begynte sakte, men sikkert å snakke.
Jo mer jeg snakket om det,
desto mer leget sårene seg.
Jeg kunne kjenne at sårbarhet var en styrke, ikke en svakhet.
Og det å være sårbar var veien videre.
Han fordypet seg i yoga, meditasjon og lesing.
Han erkjente for én gangs skyld
at han kunne la hjertet vise vei og samtidig være en rå idrettsutøver.
Han kunne ikke leve bak sammentrukkede gardiner lenger.
Han oppdaget fordelene ved å tre frem fra dem og by på seg selv,
ikke på sine tidligere meritter, bragder og fjær i hatten,
men snarere: "Hvem er jeg nå?
Hva er min sannhet?"
Jeg ble ikke bare leget i fysisk forstand.
Jeg ble også leget mentalt og åndelig.
Han ville prøve seg på kajakkpadling igjen.
Jeg forsto nok ikke fullt ut hvor mye det betød for ham.
Det eneste som gjensto for ham, var å komme i gang igjen
og bli den utøveren han en gang var.
Jeg sa til meg selv: "Kom deg ut av sengen og kjør på.
Ikke tenk på noe annet enn at du må komme i en tilstand der du setter deg oppi.
Tving deg selv oppi."
Smått om senn gjenopptar jeg padlingen.
Den første måneden gjorde meg ærbødig.
Det ble mye svømming.
Jeg feilmanøvrerte.
Jeg fikk rundjuling på regelmessig basis.
Det var bokstavelig talt som å starte forfra.
Men så begynte jeg å føle meg bedre.
Det begynte å kjennes som om det lå i blodet.
Og jeg begynte å kjenne på den kjærligheten igjen.
Fordi elva igjen var en del av livet mitt.
Jeg ble leget.
Jeg måtte tilbake til Payette-bielva North Fork.
Det var der alt begynte. Det stedet betød mye for meg.
Jeg satte meg i bilen for å kjøre dit.
Da kom det en gutt. Jeg hadde møtt Aniol før.
Jeg visste at han var en av verdens beste kajakkpadlere.
-"Skal du til elva?" spurte han. -"Ja", svarte jeg.
-Han svarte: "Kult, kan jeg sitte på?" -Jeg sa: "Klart det, hent sakene dine."
På den tiden var det han man så opp til.
Det ble fortalt mange historier på den kjøreturen.
Vi snakket om at han ønsket å padle ned de fire elvene.
Han spurte: "Hva er den fjerde elva?"
Jeg skulle tilfeldigvis til Pakistan det året.
Og han ba meg med til Indus.
Det fikk det til å ile nedover ryggen.
Jeg tror det ikke før jeg er på vei, men, ja, jeg er med.
Det Aniol gjorde for meg,
ville jeg aldri gjort for en annen som var i min situasjon.
Det å ta meg inn i varmen igjen og la meg friske opp gamle ferdigheter.
Til å begynne med var han et idol for meg. Den berømte Scott, kajakklegenden.
Nå når det har gått noen måneder, er han blitt en god venn.
Gjennom mesteparten av kajakk-karrieren var jeg opptatt av
å avvise enhver form for svakhet.
Mens her var jeg det soleklart svakeste leddet.
Men vennene mine i kajakkmiljøet avviste meg ikke.
20 ÅR ETTER FØRSTE TUR
Blir jeg skadet, er det ikke meningen at jeg skal klare det.
Hvis forsøket koster meg livet, er det greit.
Og det var da det harde arbeidet virkelig betalte seg.
Det var helt vanvittig. Jeg er så takknemlig. Fy faen.
Jeg vendte meg til en gjeng i 20-årene i håp om at de kunne få meg i form
så jeg kunne reise ned Indus.
Og jeg skal inn til MR-undersøkelse.
Sånn er det for meg én gang i året.
De tar et bilde av meg,
som kort oppsummert viser om svulsten er stabil eller ikke.
Legen Jian ringte meg og sa:
"Det er på tide med strålebehandling. Svulsten din vokser."
Jeg husker at de forklarte hva han måtte gjennom.
Stråling og ulike behandlingsalternativer.
Og jeg husker veldig tydelig at Scott sa: "Faen heller."
Jeg avbestilte alle legetimene.
Jeg ville ikke vite noe. Jeg ga faen.
Jeg var kun opptatt av å bli i stand til å padle trygt ned Indus.
Det var alt jeg ville.
Pakistan ble en revne i forholdet vårt.
Takk for at jeg får dra. Herregud.
Jeg eller Gud?
Alt. Du, Gud, kroppen min,
hjernen min, svulsten min, alt.
Det er så bra.
På dette tidspunktet var det blitt krystallklart for ham
at ingen personer eller hendelser fikk hindre ham i å reise ned Indus.
Og for min egen del…
Ikke nok med at partneren min hadde hjernesvulst,
partneren min skulle sette livet på spill på en annen måte også.
Hvordan kan man sitte og vente på utfallet av dette?
Vi sto overfor et veivalg.
Skal vi fortsette sammen på vår kjærlighetssti,
eller skal vi være tro mot oss selv og gå hver vår vei?
Og jeg tror vi valgte å være tro mot oss selv.
For Scott innebar det å ta seg ned denne elva.
Mine damer og herrer, takk for at dere reiser med oss…
Hvordan dette ender, er høyst uvisst.
Jeg er livredd for strålebehandling,
og jeg er livredd for en ny operasjon.
Jeg er en hardhaus og vil kjempe, men om jeg må gi tapt, så greit nok.
Indus er den desidert mest krevende elva.
Ikke bare på grunn av antallet stryk, som er skyhøyt. Det er over 200 av grad 5.
INDUS DEN SISTE AV DE FIRE ELVENE
Det er distansen. Man må presse seg hver dag og er fanget i et juv.
Det å være her nå er surrealistisk.
På grunn av min nåværende situasjon og alt jeg har glemt, hadde jeg gitt opp.
Svulstoperasjonen var en opplevelse som gjorde meg mer ydmyk enn noen gang.
Og da jeg fikk vite at svulsten vokste igjen,
kjente jeg igjen på en vanvittig sterk ydmykhet.
I løpet av de neste åtte-ti dagene må jeg få alt på plass.
Jeg føler meg veldig heldig og takknemlig.
Det å ha med Scott er alle tiders.
Dette er kulminasjonen av et livsverk.
Det å kunne få dele dette med ham, som jeg ser sånn opp til,
det er en unik opplevelse.
Jeg møtte Scott for første gang i går da vi ankom Pakistan.
Jeg visste ingenting om sykdommen eller det han har slitt med i nyere tid.
Han hadde vært borte fra dette så lenge, så jeg tenkte: "Kan han fortsatt?
Kan han levere og fullføre Indus?"
For dette er ingen enkel elv. Mer krevende enn Indus blir det ikke.
Det at han etter turen skal hjem og ta MR for å se om svulsten har vokst…
Han får kanskje ikke leve så lenge som det vi skulle ønske.
Av gårde med oss.
Jeg har et ansvar for å lede mannskapet
og hjelpe til med rutevalg.
Jeg er nokså trygg på at jeg har oversikt over viktige partier,
men det er snakk om to hundre stryk.
Noen stryk overlapper, så om du faller uti i det øverste,
skylles du inn i det neste.
Det skaper en følelse av å aldri være trygg.
Man balanserer på grensen til enhver tid og kjenner på presset.
Padlingen er ikke uten konsekvenser.
Å dæven. Faen!
Hold deg fast i denne. Ta tak i den.
Ta tak i den!
Jeg får deg ikke over. Beklager. Kom deg opp.
Da Aniol måtte svømme, tror jeg alle skjønte
at når han måtte svømme, så kunne det skje med hvem som helst.
Og det ga det hele en ny grunntone for min del.
Ingen av oss orker å få så mye mer juling nå.
Vi er klar for å få varmen i oss og få en god natts søvn,
så er det på an igjen i morgen.
Jeg føler meg ikke presset til å gå lenger enn jeg er komfortabel med.
Jeg skal bare lytte til hjertet,
og så håper jeg at jeg er like hel når jeg kommer ned.
Det er ikke jeg som skal bane vei lenger.
Jeg er bare heldig som kan være tilbake på veien.
Jeg føler meg bitte liten her.
Faen!
Strykene er lange og komplekse.
Det er et stort puslespill som vi sakte, men sikkert setter sammen.
Man må ta seg forbi mange hull med voldsomme valser.
Faller man uti, må man på svømmetur.
I alle idretter har tidligere generasjoner gått foran og satt standarden.
De har tøyet grensene så langt som mulig,
inntil det dukker opp yngre og mer kreative krefter,
som har studert det du gjorde, siden de var små.
Nå padler jeg med disse ungdommene
som har hevet sporten til et ufattelig nivå.
Jeg føler at jeg utvikler meg og lærer igjen.
Hver eneste deltaker på ekspedisjonen har vært helt utrolig.
Det var noe helt annet enn da jeg var på deres alder.
Det var ikke noe ego inne i bildet.
Det var dritkult!
Det er mer oppbakking her enn på noen annen ekspedisjon jeg har vært på.
Det å omfavne og oppmuntre til den væremåten, og å ta del i noe sånt,
er en ære for meg i denne fasen av livet.
Det å se Benny og Aniol gjøre kort prosess med den elva…
Jeg fikk hakeslepp og ble fylt av ærefrykt.
Jeg har reist verden rundt og har likt meg overalt,
men for meg er det noe unikt ved dette stedet.
Jeg føler meg hjemme.
Elvene, fjellene og flotte folk utgjør i sum
et fint reisemål med mye nytt å se, for området er noe helt for seg selv.
Skål.
Takk.
Salud, amigo.
Den var forbanna god.
Ettersom vi vet at vi nærmer oss det kritiske punktet på turen,
er det utvilsomt en forventningsfull stemning.
Nervene begynner å melde seg.
Litt lenger nede i elva er det et stryk jeg har vært spent på.
Det kalles "Need for Speed". Det er fryktinngytende.
Jeg prøvde å kontrollere alt i livet.
Da jeg innså at jeg ikke kunne kontrollere svulsten,
ga jeg etter og lot livet ta føringen.
Jeg prøver ikke å kontrollere utfallet av noe som helst lenger.
Jeg går bare helhjertet til verks.
Og det har gitt meg så mye frihet.
SAMMENLØPET AV INDUS OG GILGIT
Vi klarte det!
Takk, kompis.
Den fjerde! Helt rått.
-Jeg er glad vi gjorde dette. -Takk.
Jeg så i øyekroken at Scott… Han hvilte hodet på spruttrekket.
Jeg så hvor mye det betød for ham å omsider gjøre unna den fjerde elva.
Det har vært en 20 år lang reise.
Ja, for faen!
Jeg trodde aldri jeg skulle klare det.
Klarte det.
Det er helt sant.
Etter turen ned Indus sto en MR-undersøkelse for tur.
Jeg var helt sikker på at den var blitt større.
Helt sikker.
De sa at den sjelden slutter å vokse når den først har begynt.
Jeg går inn for å ta et MR-bilde
og venter i spenning på å få høre hvor mye den har vokst.
Og så blir jeg oppringt av legen, Jian.
"Hei, jeg vil bare si at…
…svulsten din ikke er blitt større."
Jeg kunne ikke fatte det.
For meg er det helt utrolig at padling og det å åpne seg for sine nærmeste,
kunne påvirke hvorvidt svulsten vokste, eller andre ting for den del.
Tenk det.
Jeg endte opp med noe som jeg i utgangspunktet så på som…
en svakhet som brøt meg ned.
Når jeg ser tilbake på det nå,
fremstår det som det beste som har hendt meg.
Og jeg er i live og kan fortelle om det.
Scott deltok i en medisinsk studie som så på hvordan friluftsliv og terapi
kan ha hatt betydning for hvordan svulsten hans utviklet seg.
Han forteller mennesker rundt om i verden om hvordan han ble frisk.
Kampen mot svulsten pågår fortsatt.
Men legene tror han kan få et langt liv med god helse.
Han padler fortsatt kajakk året rundt.
Der har du en strålende fyr.
Veldig bra!
Ok. Bra.
Tekst: Dario Kverme Birhane