Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„A világ mindenkit megtör,
de egyesek megerősödnek a töréspontokon.”
Amikor egy sebes zuhatag felett állunk…
minden csak elmélet.
Előre átgondolunk minden mozdulatot.
Az áramlatot.
Minden evezőcsapást.
De nagyon jól tudjuk,
hogy hiába tettünk meg mindent,
hogy felkészüljünk a pillanatra,
balul is elsülhet a helyzet.
Mikor abbahagytam a kajakot, azt gondoltam…
EXPEDÍCIÓKAJAKOS
három hónap, és jól leszek. Visszatérek hozzá.
Nem terveztem, hogy örökre lemondok a kajakozásról.
De amint átgondoltam az egész műtétet,
rájöttem, hogy semmire sincs garancia.
A legveszélyesebb folyókra tettem fel az életem.
Viszont most más volt a helyzet.
Abban a pillanatban tudtam,
hogy életem legijesztőbb áramlatát céloztam be.
Ott kísértett a fejemben.
SCOTT LINDGREN: SZEMBEN AZ ÁRRAL
Ez itt a Today David Bloommal.
Jó reggelt, és gratulálok!
- Köszi. - Kösz.
Scott, elmondható, hogy világklasszis kajakozó vagy.
De még te is azt mondtad: „Jaj! Hihetetlen, hogy belevágunk!”
Miért hívják ezt az emberek a folyók Csomolungmájának?
Ez az első leereszkedés a kalandok krónikájában.
Korunk legsikeresebb expedíciójaként fogják ismerni.
Mi következik most, Scott? Hisz 30 éves lettél.
Mi lesz a következő nagy kaland?
Nyugat-Tibetben létezik egy hely, a Kajlás-hegy.
Négy folyó ered ott egyetlen csúcsból.
És a négy égtáj irányába haladnak.
Ez a Himalája négy legnagyobb folyójának teljesítését jelentené.
Ez nem ajánlott a kezdő kajakosoknak.
Ez a kaland nagy kihívás.
Ez olyannak való, aki nagyon jól összpontosít,
és a nagy folyók elkötelezettje.
KALIFORNIA
Azt hiszem, a legkorábbi emlékem egy csónak.
Apám odavolt a motorcsónakokért.
Mikor beindította a csónakját, az egész ház beleremegett.
Apám szilaj volt akkoriban.
Nem a hegyek vagy az óceán közelében éltünk.
Völgyekben nőttünk fel: San Bernardinóban, Fresnóban, Sacramentóban.
Igazi völgyi srácok vagyunk.
Mindkét fiúról beszélni fogok,
hisz szinte lehetetlen különválasztani őket.
Nagyon közel álltak egymáshoz.
Hittem abban, hogy az egészséges gyerek eleven,
és nem kell neki orvos.
A korai évek jó mókának bizonyultak.
Majd elváltunk az apjukkal.
Sokáig nagyon bántam a dolgot.
Úgy éreztem, ki kellett volna tartanunk.
De semmiképp se jött volna össze.
Anya elvesztette a munkáját, és úgy döntött, visszamegy tanulni.
Akkoriban diákhitelből éltünk.
Apa utazó ügynök volt, és nem vett részt az életünkben.
San Bernardinóban éltünk, és a környék, ahol nevelkedtünk,
durva egy hely volt. Az otthonunk biztonságos volt.
De ha kiléptünk az ajtón, két utcával arrébb
már egy teljesen más világ volt.
Prostituáltak a sarkokon, drogárusok.
Néhány gyerek fegyvert vitt a suliba.
Akkoriban úgy véltük, csak egy mód van rá,
hogy feljebb jussunk, és tiszteletet vívjunk ki:
fizikai harcokkal kellett bizonyítanunk.
Ha valaki kihívott minket, belementünk.
Levettük a pólónkat, és bunyóztunk.
Sokszor ránk szálltak, főleg rám.
Hazafelé tartottam egy barátomtól,
és belém kötött pár srác.
Az egyik gyerek vállon szúrt.
Szerencsére gyorsabb voltam náluk,
és simán elmenekültem előlük.
Emlékszem, hazáig futottam, és elmondtam a testvéremnek, hogy megkéseltek.
Emlékszem, megegyeztünk,
hogy eltitkoljuk anya elől.
Scott azt akarta, hogy ne beszéljek róla.
Tudta, hogy minél inkább kihagyjuk ebből a szüleinket,
annál kevesebbet fognak aggódni.
Gondoltuk: „Söpörjük a szőnyeg alá!
Soha többé ne beszéljünk róla!”
Történt ez-az a gyerekkorunkban,
például iskolai felfüggesztés vagy Scott letartóztatása ostobaságokért.
Ez rontott a jellemünkön.
Elvesztettük a házunkat. Elfogyott a pénzünk.
Nehéz volt. Nagyon nehéz.
Ideje volt elvinni Scottot és Dustint San Bernardinóból.
Anya végzett a főiskolán,
és a Sacramento-völgybe költöztünk, a Rocklin/Roseville részre.
Ekkor enyhültek kissé a dolgok.
A közvetlen szomszédunk akkoriban a Stanley család volt.
Közel laktak Maryhez és a fiúkhoz,
és azok bevezették őket a vadvízi evezés világába.
Az iskola után
azonnal a folyóhoz vagy a hegyekbe mentünk.
Teljesen új élményeket szereztünk.
Örültünk a lehetőségnek.
Doug, az idősebb testvér, vadvízievező-iskolát vezetett.
Megmutatta nekünk, hogy több is van az életben
a bulizásnál, a balhézásnál, az illegális baromságoknál.
Dustin és Scott elvégezték a képzést, és túravezetőkké váltak.
Nyaranta ez volt a munkájuk.
Akkor ébredtem rá:
„Hűha, ezt szívből élvezem!”
Túravezetőként az ember felelős mások életéért.
Emiatt hirtelen nagyon megváltozott a világfelfogásunk.
Korábban semmirekellők voltunk,
majd hirtelen rengeteg felelősségünk lett a szabadban.
Azt akartam, hogy kövessék az álmaikat,
a saját útjukat, ahogy ők akarják.
Tudtam, hogy jók abban, amit csinálnak.
De közben láttam a folyóparton,
amikor hálózsákban aludt. Mégis milyen élet ez?
Nem tudtam szakmának felfogni.
Mindaddig, amíg el nem mentem vele a Colorado folyóra.
Lenyűgözött.
Fantasztikus túra volt.
Akkor tisztázódott bennem.
A folyó megvilágosította a bátyámat és engem is.
Azt az energiát, ami bennünk volt,
és amit rosszra használtunk,
pozitívvá alakította át.
Akkoriban semmi mást nem akartam az életben,
mint lesiklani egy folyón. Megragadott,
horogra akadtam.
Először vadvízi evezés során kajakoztam.
Emlékszem, egy barátom így magyarázta el:
„A vadvízi evezés olyan, mint a buszvezetés.
De a kajak olyan, mint egy sportkocsi.
Azt meg jó lenne vezetni, nem?” Én meg: „De, persze!”
Egy teljesen kezdő kajakosnak
a folyó zuhatagai lényegében hullámok, gödrök,
kövek és áramlatok.
Ha nem kerüljük el ezeket, megakadhatunk.
Felborulhat a kajak.
És ha nem tudjuk visszafordítani, marad az úszás.
És ki vagyunk szolgáltatva a folyónak.
A kajak egy hihetetlen lehetőség arra, hogy úgy navigáljunk a folyón lefelé,
ahogy más vízi járművel soha.
Az első beszállásnál sokat küszködtem a kajakkal.
De akkor volt először igazán dolgom kajakkal.
És utána döntést kellett hoznom.
Vagy fősulira megyek,
vagy csinálom a túravezetős, kajakos dolgot.
Az utóbbit választottam,
és akkor tavasszal, a túravezetés befejeztével
felpakoltam a kajakot, és elmentem az idahói Banksbe.
Aztán azon kaptam magam, hogy mindennap a North Fork Payette-folyón evezek.
A North Fork akkoriban kihagyhatatlan hely volt.
Ott ismertem meg Charlie Munsey-t.
Charlie volt a North Fork királya.
North Fork Payette. Külön rárakattam ezt a jogsimra,
és vagy 700-800-szor is leeveztem ott különböző szinteken.
Scott Lindgren megjelent Idahóban a Toyotájával,
amivel mintha már levezettek volna pár millió km-t.
Kicsit ingerlékeny volt a srác.
És nagyon motivált volt kajakozás terén.
Rögtön jó barátok lettünk.
Jól összepasszoltunk. Négy-öt évvel idősebb voltam nála,
ő pedig született tehetség volt.
Mindig megnyugtatott, hogy Scott ott van velem.
Tudtam, megbízható a partnerem, számíthatok rá.
A '90-es évek elején elmentem egyszer Nepálba,
és kilenc-tíz folyón mentem végig.
Így hát rábeszéltem Scottot, hogy jöjjön el velem oda.
Egyből belementem.
Úgy voltam vele: „Jó, félreteszem az összes fizumat,
és irány Ázsia!”
Alig végzett a suliban, amikor Nepálba ment,
ezért nehéz volt elengednem.
Nagyon céltudatos,
és az élete lett a kajakozás.
Akkor jöttem rá, hogy a kajakozás
nem csak Kaliforniában, Idahóban, az USA-ban létezik.
Az egész világon művelik.
Nagyon fiatal, 20 éves voltam akkoriban.
Egy kölyök.
Mindig próbáltunk olyat tenni, amit előtte még soha senki,
és ez pluszt adott.
Hallottam, hogy létezik egy szent hegy, a Kajlás-hegy.
KAJLÁS-HEGY
A Kajlás-hegy Nyugat-Tibet szélén van.
Több mint 5000 éve is feljegyezték már,
hogy a Himalája és a Karakorum négy nagy folyója
a hegy gleccsereiből táplálkozik.
Miután megismerkedtünk a Kajlás-hegyet övező mítoszokkal,
nyilvánvalóvá vált, mit akarok.
Mindent félreteszek az életemben, és hajtom magam, amennyire csak lehet,
hogy a legjobb formámban legyűrjem mind a négy folyót.
Ezzel kezdődött az álom.
Mikor hazatértem az első nepáli év után,
az expedíciójakozás lett
az irányadó Kaliforniában.
A következő tavasszal vettem egy olcsó Hi8-as kamerát,
és akkor ismertem meg John, Willie és Chuck Kernt.
Nem számít, kajakos vagy-e,
ha a víz az életed része,
óhatatlanul is alázat tölt el a vizes helyeken.
Bajtársiasság alakul ki.
Akkoriban nem sokan foglalkoztak ezzel.
Lelkesítő volt, ha kajakost láttunk.
Ha más kajakosokra leltünk a folyónál,
családra találtunk.
Scott megismerése a legjobbat hozta ki belőlünk.
És belőle is.
Született vezető, semmi kétség.
Scott azzal az ötlettel állt elő:
„A lábam közé fogok egy kamerát, és azzal kajakozok le.”
Johnnie-nak volt egy kamerája, és Chuck jelezte, hogy valami újat akar.
Chuck kiemelkedő volt.
Ő volt a hajtóerő mindannyiunk számára.
Akkoriban senki se volt jobb nála az egész világon,
és mi örömmel csatlakoztunk hozzá.
Nem tudjátok megnevettetni.
Willie-vel és Johnnie-val kajakozom.
Ők a legjobb barátaim.
Az egyik célom, hogy velük kajakozzak.
Ez automatikusan felpörget.
Így sokkal jobb érzés lenézni a zuhatagnál,
és látni a két testvérem mosolyát.
Én lettem az a srác, akinek nincs kamerája.
A csapatra gondolok, a védőruházatra, arra, hogy mi a helyzet.
Szóval mindenkinek meglett a maga feladata.
Kezdett összekovácsolódni a csapat.
Eklektikus, a világ minden tájáról érkező fiatalok csapata volt ez,
és valahogy együtt éltük meg az egészet.
Megvolt az alaptudás,
de volt mit fejlődnünk.
Őszintén hiszem, hogy új lehetőségeket teremtettünk a kajakozás terén
a felszerelések és a testvérem videózása révén.
Ha visszatekintve megnézzük a kis felvételeit,
addig senki más nem dokumentált ilyet.
Rá is pörögtünk:
„Alapítsunk produkciós céget, hátha sikeres lesz!”
Mindenben ott volt a lehetőség.
És a kajakozás történetében először
összeállt egy olyan csapat, akiket csak a kajakozás érdekelt.
Ennyi.
Emlékszem, elgondolkodtam:
„Hogy lehet ebből pénzt csinálni?”
Megnéztünk pár extrém kajakos filmet.
Nem volt sok. Ott volt a Southern Fried Creekin'.
Lássuk, mit lehet tenni ilyen helyzetben!
Hát így lehet. Kajakos filmeket kell forgatni.
A Good 2 the Last Drop volt az első filmjük.
Kurvára jó volt.
Basszus, de jó volt! Ti is láttátok?
Bármennyire is giccsesek voltak az első filmek,
lehengerelték a vadvízi világ szerelmeseit.
Így vette kezdetét a Driftwood Productions.
Így mentem át túravezetőből kajakfilmesbe a testvéremnek.
Egyre jobb lett a kamerával, és díjakat nyert, például Emmyt,
így nagyobb lett a költségkeret,
ami nagyobb utakhoz vezetett.
Izgalmas volt az anyjuknak lenni.
Egész ismertek lettek.
Jó helyen és jó időben a jó dolgot tettük.
És a kajakozás népszerű lett.
Gyerünk, Scott!
Ez az!
Láttad? Ez durva volt.
Boldog időszak volt. Mondhatni, minden a helyére került a világban. Szárnyaltunk.
- Milyen volt, haver? - Állati!
Az eddigi legjobb lesiklásom. Nálad, Scotty?
Szóval, most mi a cél?
Coloradóban fogok kajakozni.
A GUNNISON FEKETE KANYONJA
Akkor nyáron hallottunk a Gunnison Fekete Kanyonjáról.
Nemzeti kincs.
Egy elképesztően mély vágás a Colorado-fennsíkon.
Közelebb akartunk maradni a folyószinthez.
Gondoltuk, úgy új módszert találhatunk ki.
Lefelé sok víz nyelődik el,
ezért megfelelő útvonalat kell találni.
Chuck lement rajta.
Egy lapos, vízbe merülő sziklához evezett,
ami hirtelen felborította,
és a feje se látszott ki, úgy eltűnt.
Azonnal keresni kezdtem,
fel az ár ellen, majd vissza.
Chuckot legyűrte a víz ereje, ami a hátára nehezedett.
Rossz volt az időzítés, a lendület, vagy nem is tudom, mi.
Talán a hely.
Szerintem a kapocs Chuck és Scott között
nem is különbözött annyira a köztem és Chuck között lévő kapocstól.
Testvérek voltunk.
Ez alapozott meg náluk mindent.
Mint mindannyiunknál.
Abban az évben ő volt a hetedik ember, aki megfulladt,
a hétből négy-öt embert ismertünk is.
Brutális volt az egész.
„Mégis mi a faszt művelünk?”
Azt hiszem, Scott Chuck halála után kezdte nagyon komolyan venni a dolgokat.
Attól fogva idegesebb lett.
Engem a düh kerített hatalmába.
Nagyon dühös lettem.
Ha valaki úgy jött el, hogy nem volt formában, mentálisan labilis volt,
vagy érzelmi gondjai voltak,
veszélyeztette a túra biztonságát.
Emiatt azonnal kiközösítették.
Nem kérdeztük meg: „Jól vagy, haver?”
Azt mondtuk: „Szedd össze magad, baszki!
Ha szét akarsz esni, pakolj, és húzz a picsába!”
Ez a szokásos protokoll, nem? A tiszteletes.
Tiszteletes, megszabadítanál bűneimtől?
Nem volt túl sok érzelgős beszélgetésünk
mások érzéseiről.
Úgy dolgoztuk fel a dolgokat, ahogy tudtuk:
egy üveg whiskey mellett felidéztük a történteket,
de ezzel nem sokat tudtunk meg magunkról.
A korai években megosztotta velem,
hogy milyen kemény volt a gyerekkora.
Szerintem emiatt lett ingerlékeny.
Valahogy meg kellett védenie önmagát.
Ő pedig magával és másokkal is kemény lett.
Túl sok barátot veszítettem el.
Könnyű volt egy pöcsnek lenni.
Ilyeneket mondtam: „Kevés vagy te ehhez. Tűnés!”
Egyikünk se tudott megbirkózni vele.
Én a nehéz helyzetekben egyből a folyóhoz rohantam.
Amikor elveszítünk valakit,
vissza…
Vissza akarjuk kapni, ugye? Hát keressük.
De csak kajakozva találhattuk meg.
Az emlékezés legjobb módja az volt, hogy visszatérünk a folyóra.
Újra meg kellett szeretnünk a kajakozást,
felidézni azt, mi kezdődött számunkra Kaliforniában,
de most már sokkal nagyobb területen.
És Scott kedvéért kezdett formát ölteni
a négyfolyós projekt.
Először a Felső-Karnalinál kovácsolódtunk újra össze.
KARNALI FOLYÓ A NÉGY FOLYÓBÓL AZ ELSŐ
Veszed?
Kajakosként a Kajlás-hegy nagyon különleges számomra.
Mikor eső esik a Kajlás-hegy tetején, a hinduk szerint
a föld alá folyik a víz, és hét kört tesz meg a hegy körül.
Majd a négy égtáj irányában tör fel Siva hajfürtjein keresztül.
Nyugaton a Szatledzs folyó folyik. Északon az Indus.
Keleten folyik a Tsangpo, és délen a Karnali.
A Karnalival kezdődik a kalandunk.
A zarándokút a Kajlás-hegyre,
majd a négy nagy folyón való leereszkedés
számomra a sportág csúcsát jelentette.
A Karnali folyó forrásához értünk.
Készülünk a leereszkedésre a Felső-Karnali szurdokjánál.
A nagyjából 20 napból ez az első.
Megérkeztünk, és hét napon át navigáltunk a forrásvizek közt.
Kikerülhetetlen volt az első kanyon.
Úgy 2000 méter magas falakkal.
Egy kanyonba kerültünk, a kibaszott nagy semmibe.
Csak lefelé mehettünk.
Egyedül voltunk.
Mi a helyzet, Scott?
Van egy kis eső.
Aggódsz?
Hát, nem túl jó ez.
A Karnali szíve embert próbáló volt mindenkinek.
De talán Charlie-nak a leginkább.
Nagyon úgy érezte, hogy egy kicsit messzire mentünk.
Én mondom, ez egy nagy kanyon.
Kényelmetlenül érezte magát.
Úgy éreztem, háborús övezetben vagyok,
és ez teljesen megzavart.
Súlyosabbnak éreztem az evezőt, ami nagyon lelombozott.
Kemény volt.
Sok embert láttam már.
Láttam, ahogy megfutamodtak.
Az ilyen nem tart örökké. Kell, hogy legyen egy belső tűz.
A bizonytalansággal veszélyessé válnak a dolgok.
De végül kijutottunk a szurdokból. Majd a következő nap
Charlie úgy döntött, nem evez le onnantól velünk.
Szerintem fel se fogtam, hogy végleg kiszáll a csapatból.
Emlékezetes pillanat volt az számunkra,
mert akkor eveztem Charlie-val utoljára.
Charlie jól ismerte az ősi történelmet.
A négy folyó ugyanannyira volt Charlie álma is, mint az enyém.
Ez az, haver!
- Jól van. Óvatosan! - Te is!
Viszlát!
Scott mentoraként tekintette magamra.
És neki több tehetsége volt ehhez. Egek, Scottnak tényleg esélye volt!
Teljesen máshogy fogtuk fel a dolgot,
amitől megszakadt a szívem.
Mi végigvittük, és akkoriban
ez volt az egyik legjelentősebb folyami túrám.
Nem sokkal utána találkoztam Mikey-val és Allannel,
hogy leereszkedjünk a Szatledzsen.
Scott a négyfolyós álmáról először a Szatledzsnél beszélt nekem.
SZATLEDZS FOLYÓ A NÉGY FOLYÓBÓL A MÁSODIK
Ha más sportokkal hasonlítjuk össze,
mintha a világ legnagyobb hegyének négy csúcsát mászná meg valaki.
A Szatledzs egyik fő jellemzője
egy 800-900 méteres függőleges kőfal, és a fenekénél a folyó.
Akkor eveztem először Scott-tal.
Csalódott lehetett, mert mi kicsit lassúak vagyunk,
ő meg a gyorsaságot szerette.
De végül mind felgyorsultunk.
Kicsit ijesztő tud lenni a tudat,
hogy több ezer méternyit kell ereszkednünk.
Szép sorjában csináltuk.
Emlékszem, mikor először döbbentem rá,
hogy azokon a folyókon kajakozunk a Himalájában,
amiket egy gát teljesen elpusztít.
És azt a részt, a legtutibb, legmélyebb vadvízi részt elárasztotta a víz.
A csodás vadvíz.
Egy csomó ember van itt,
hogy velünk ünnepeljenek Rampurban.
Úgy érzem, a Szatledzs felpörgetett minket,
főleg azért, mert minden este a Tsangpóról beszélgettünk.
Logikusan nézve a Tsangpo
durvább szintet jelentett. Egy szörny volt.
Emlékszem, felhívtam Charlie-t.
„Hali! Egy sajtóközleményem lesz a Tsangpóról,
és szeretném, ha ott lennél.”
Addigra már belejöttem a fotózásba,
öregedtem, és nem kajakoztam annyit.
Akkor már nem volt nekem olyan fontos a négy folyó.
Az jelentette a jövőmet, hogy az új generációt fotózom.
Charlie-val megszállottjai voltunk a Tsangpónak.
A világ legmélyebb szurdokja.
Az egyik oldalon ott a 7500 méteres Gyala Peri,
a másikon a 7500 méter magas Namcha Barwa.
A szurdok 240 kilométeres.
Ez egy 3650 méteres leereszkedés
egy olyan vízen, ami durva sebességgel zuhan le a tibeti fennsíkról.
Volt ott egy másik csapat is, a Whitwalkerek.
Kezdtem félni, hogy előttünk csinálják meg.
Megjelentek, és nekiindultak,
de nem sokkal később Doug Gordon elhibázott egy mozdulatot,
a folyó közepére sodródott, és sose láttuk többé.
Mikor megtörtént a tragédia,
rájöttünk, hogy alaposan át kell gondolnunk.
Hónapokig nézegettük és elemeztük a szatellitképeket,
és rettegtünk.
Egy politikai megközelíthetetlenséggel megpakolva ezt
az egész máris nagyon kemény.
KÍNA
Rengeteg tényezővel kellett számolni.
Sok álmatlan éjszakám volt, míg megterveztem az expedíciót.
Nagyon sok dologban kellett kompromisszumot kötnöm.
Hogy sikerüljön a dolog,
a lehető legjobbat kellett kihoznom magamból.
Történelmi nap a mai.
Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard és Steve Fisher
ma leereszkednek a Yarlung Tsangpo folyón.
Kemény lesz. A folyó egyértelműen nagy.
…örvénybe a sodrásban, és…
Mikor felfordultam, megint becsapódott.
Csúnya egy hely lesz ez.
Nem tudom, Dustin felvette-e, de nagyon lealázott a folyó.
Gödörbe kerültem.
Nem hittem, hogy kijutok onnan.
Hosszú nap ez.
Úgy kilenc és fél kilométerre van a Szivárvány-vízesés.
Az itteni zuhatag a belépő a szurdokba.
Ez fejtörést okozott az útvonaltervezésnél.
Kitartás.
Hosszú táv. Szenvedés.
Nincs jobb egy jó szenvedésnél.
Nem is tudom. Vonzott. És bírtam.
Ahol most ülök,
szerintem a föld egyik leghatalmasabb helye,
a Szivárvány-vízesés, ami 21 méter magas.
Közvetlenül alatta egy 34 méter magas vízesés van,
ami a Himalája erejét hasznosítja.
Az előttünk álló út most más irányt vesz.
Át kell másznunk egy hágón,
ami még mindig nagy akadálya az expedíciónak.
A legdurvább szakaszon vagyunk túl.
Ha megcsúszol, 600 métert zuhansz a folyóig.
Senki se mondta, hogy meg kell mászni a Namcha Barwát.
Remélem, hogy mind biztonságban túljutunk ezen,
mert vár ránk egy félelmetes leereszkedés.
Gyorsan ki lehet ismerni valakit,
ha olyasmit vállalunk, ami nem éppen könnyű.
Ilyenkor minden felnagyítódik.
Akkor jártunk meg egy 3650 méteres hágót.
A hordárok meg elkezdték: „Ha nem adtok dupla annyit,
mint amennyiben megegyeztünk, itt hagyunk titeket.”
Erőszakkal fenyegetőztek.
Mi a szám?
Minden ellopnak tőlünk, és bántanak.
Elég a kibaszott pénzkérdésből! Vetted?
Szerintem Scottnak elfogyott a türelme.
Volt egy pillanat, amikor előtört belőle a nyerseség.
Ingerültségnek is lehet tartani.
Bassza meg!
Igen? Mi a faszt akarsz tenni?
Meglepett.
Stresszes?
Vagy többről van szó? Mentális problémái vannak?
- Baszhatjuk. - Nem, csak bajban vagyunk.
Ettől még nem baszhatjuk.
Nincs más választásunk. Oda kell nekik adnunk a pénzt.
Ha már 25-30 napnál tart az ember,
megváltozik a hozzáállása.
Érzékenyebbé válik.
Addig végig tartottam magam.
Tíz éve járok a Himalájába, és most először történt meg,
hogy fogva tartott és kirabolt 43 hordár.
Indulunk a Payuhoz, ami jó. Szerintem mindenki ki akar innen jutni.
Több ezerszer elbukhattunk volna.
Mindennap történt valami,
ami veszélyeztette az expedíció sikerét.
Mind a mai napig elképeszt, hogy sikerült megcsinálnunk.
Mikor hazaértem a Tsangpótól,
érzelmileg és fizikailag is ki voltam merülve.
Jó reggelt, és gratulálok!
- Köszi. - Kösz.
Scott, elmondható, hogy világklasszis kajakozó vagy.
De még te is azt mondtad: „Jaj!”
A Tsangpo-élmény mindenkiből sokat kivett,
de megkockáztatom: Scottból vette ki a legtöbbet.
Mindent megváltoztatott.
Mentális fókusz terén azt jelenti ez a sport,
hogy az ember sokáig magában tartja a dolgokat,
aztán, mikor letudtunk mindent,
annyira kimerít, hogy tartanunk kellett magunkat,
hogy egy kemény bulizással tudjuk magunkból kiadni.
A visszatérés a legnehezebb abban, ha az ember ilyen helyeken jár.
Egy újabb zsebnyi sör !
Csak ennyim van !
Kérdéses, hogy lehet ezt a tapasztalatot hasznosítani az életben,
hogy ne csak egy visszasírt emlék legyen belőle.
Az ember egy ördögi körbe kerül:
teljes gőzzel nyomja, napokig be van zárva,
előjön, bulizik, pakol, visszamegy,
és kezdődik az egész előlről.
Őrült egy élet ez.
Miután vége egy nagy expedíciónak, ami rengeteg koncentrációt követelt,
mindenkinek az az első kérdése, hogy mi következik.
Ez akartad. Harmincéves lettél, mi lesz a következő nagy kaland?
Akkoriban az Indust néztem ki magamnak.
A negyedik és végső folyót.
Megvolt a Szatledzs, a Karnali és a Tsangpo.
Maradt az Indus.
De Pakisztán betiltotta a turizmust.
Úgy éreztem, kell egy kis idő,
hogy fellélegezhessek.
Ez volt a gond. Sose álltam le.
Turnéztunk az egész Egyesült Államokban, és nagy siker volt.
Remélem, élvezni fogjátok a ma estét.
Jártam az országot a film premierje miatt,
és egy tv-műsort is meg kellett csinálnom.
Nem igazán ehhez szoktam.
Nem tudtam, hogy birkózzak meg vele, és kiborultam.
Addig minden a kajakról szólt.
Majd hirtelen előtérbe került a filmgyártás.
Egyértelmű átalakulás volt ez számára,
nagyobb büdzsével járt, és fontos volt a végeredmény.
A sikerre kellett hajtani.
Az emberek már mást vártak el tőle.
Teljes munkaidős állásnak éreztem,
mintha egy vállalatnál dolgoznék
nagyobb szponzorokkal, több pénzért.
Szerintem ez egy nagy fordulópont volt mindenki számára
a Scott-tal lógás és túrázgatás terén.
Volt egy beszélgetésünk, ami nagyon megmaradt bennem.
Azt mondta: „Nem célom másokkal pacsizni a folyón lefelé.
Csak a felvételek érdekelnek, és hogy kifizessem a jelzáloghitelemet.”
Ilyet még sose hallottam Scott-tól.
Ez ellentétes azzal, amit el akartunk érni.
Mi azért vagyunk ott, hogy pacsizzunk a folyón.
A következő pár évben Afrikába kezdtem járni.
FEHÉR-NÍLUS
Se fizikailag, se mentálisan nem voltam optimális állapotban,
de a Murchison-vízeséshez tartottunk.
Ez volt az egyik legfélelmetesebb vízi túrám.
A folyó jobb oldalán ott az Úr Ellenálló Hadserege.
A vadvíz eszméletlenül hatalmas.
Itt található a legtöbb krokodil és víziló a világon.
Az a fajta hely, amit komolyan kell venni.
Ha gond történik a vadvízben,
a zuhatag végén valaki várni fog.
Ez olyasmi, amit egyszer tettem meg,
és nem tervezem megismételni.
Láttam azon a túrán, hogy van valami a testvéremmel.
Gyenge volt fizikailag.
De nem félhetett.
Tudta, hogy nem hagyhatja cserben a csapatot.
Ismerte a szabályokat.
Az volt az első, amit észrevettem, hogy rosszul evez.
Az történt,
hogy mikor felborultam,
elvesztettem a térérzékelésemet.
Nem ájultam el, csak nem tudtam, hol vagyok.
Igyekeztem felfelé fordulni.
És ezen a helyen aztán végképp nem jó,
ha ilyesmivel küszködik az ember.
Scott nyomást gyakorolt az emberekre a csapatban.
Ha valakinek nem ment jól az evezés, azt mondta: „Akkor ezt most hagyd ki!”
Életében először
most saját magát kellett kioktatnia.
Eljöttem arról az expedícióról.
Azt mondtam:
„Kell három hónap szabi. Ki kell derítenem, mi van velem.”
Nem tudtam kideríteni. Párszor elmentem az orvoshoz,
de úgy tűnt, nincs szervi bajom.
Arra gondoltam, hogy talán csak öregszem, és…
Azért tuti volt az egész.
De ösztönösen úgy éreztem,
hogy valami komolyabbról van itt szó.
Nem lehet örökké ilyen szinten nyomni.
Ez biztos. De azért meg lehet próbálni.
Az egyetlen dolog,
amiről nagyon nem akartam lemondani, az Indus volt.
Üresség támadt miatta a lelkemben.
Tudtam, hogy vége, mikor eljöttem onnan.
És…
Eljöttem onnan.
Látni lehetett az átmenetet Scottynál,
hogy profiból átment olyasvalakibe, aki azt se tudta, szerette-e az egészet.
A vízen derült ki, hogy nem egészséges,
és otthagyta emiatt a vizet.
Ez bárki számára megkavaró tud lenni.
Kocsmába járt, és mindent túlzásba vitt.
Sok mindennel kiütöttem magam. Nem tudtam leállni.
Bármi elment, ami feldobott.
És végül az történt,
hogy szép lassan,
egyesével mindenki elhagyott.
És ez egy elcseszett börtön volt,
mert az ember ilyenkor teljesen egyedül van.
A háromhavi szabadság nyolc hosszú évre nyúlt.
Egyedül voltam otthon,
és fájni kezdett a fejem.
Duplán kezdtem látni, és megindultam.
Aztán egyszerűen elájultam.
Csak feküdtem ott,
és mikor felébredtem, szinte széthasadt a fejem.
Tudtam, hogy valami baj van. És hogy ki kell derítenem, mi az.
Orvoshoz mentem.
Elmondtam, hogy mi van. Erre ő: „Készítsünk felvételt az agyáról!”
Hát így kezdődött.
Felhívott egyik este.
Azt mondta:
„Kiderült, hogy egy baseballméretű daganat van
a fejem hátuljában.”
Térdre rogytam.
Életem egyik legrosszabb pillanata volt.
Agyalapi adenoma alakult ki.
Csak néhány módon lehet felismerni az agyalapi daganatot.
Súlyos fejfájás után a sürgősségire mennek.
A szken révén kiderül.
Ilyenkor a legnagyobb veszély a látásvesztés.
A daganat néha vérzik.
Akkor nem fejlődik gyorsan,
de a hatása igen, mert a vér kitölti a teret,
és azonnal nyomni kezdi a látóidegeket.
Szóval amikor iszonyú fejfájásra panaszkodnak az emberek,
és hirtelen látásvesztésre, az sürgősségi eset.
A sürgősségi osztályon általában 24 órán belül megműtik őket.
Az ő daganata nagyon nagy volt, nyomta a látóidegeket,
és azonnal műteni kellett.
Tudtam, hogy egy nyolc-tízórás műtét vár rám,
és nincs garancia a sikerre.
A jobb nyaki verőér köré fonódott a daganat.
Ez az átlagosnál komplikáltabbá tette a műtétet.
Sérülések történnek a nyaki verőéren, mikor ott operálunk.
Tegyük fel, hogy mozgáskorlátozott lesz valaki a műtét miatt!
Milyen élete lesz akkor?
A legrosszabb esetben meg is halhat.
Mentem a folyosón a családommal, Johnnie-val és Willie-vel,
és nem akart véget érni a kurva folyosó.
Végül elértünk a műtő ajtajáig,
a nővér rám nézett,
és így szólt:„Oké, ez az ölelés, a puszi és a búcsú ideje.”
Van egy fotóm arról, hogy az intenzíven fekszik a műtét után,
és ijesztő úgy látni Scottot.
Szerintem senki se legyőzhetetlen. Chuck halála óta gondolom így.
De amikor gépre kötve láttuk a barátunkat,
felmerült bennünk a kérdés: „Most mi lesz?”
Mikor eltávolítottuk a daganatot, mindent eltávolítottunk a látóidegről,
mindent, ami kitöltötte a nyereg környékét.
Talán csak egy mogyorónyi daganat maradt.
Megvolt a kiújulás veszélye, mert a nyaki verőér külső részéhez
igen kockázatos lett volna hozzányúlni.
Egy hónap telt el, és tiszta volt a fejem,
a hallásom, kezdtek visszatérni a dolgok, amik létezéséről nem is tudtam,
mert már rég elvesztek.
A fizikai jóllét a szellemi stabilitást is elősegíti.
De senkinek se beszéltem róla.
És kezdtem visszaesni.
Mint mikor gyerekként megszúrták.
Eltitkolta a dolgot.
Fontos volt neki, hogy mások ne tudjanak róla.
Ha gond van, a legegyszerűbb menekülési mód az,
hogy elnyomjuk magunkban.
De ez nem egyenlő azzal, hogy rendeztük, nem igaz?
Ahhoz az kell, hogy meg tudjuk emészteni.
A daganatomat gyengeségnek tartottam.
Addig úgy éltem az életemet, hogy nem voltam gyenge.
A sebezhetőség ijesztő,
mikor egész életedben a biztonságért harcolsz.
Minél messzebbre jutottam a fizikai gyógyulásban,
mentálisan annál inkább visszaestem.
Az agyalapi daganat az agyalapi mirigyet nyomja.
A mirigy szabályozza, hogy érzi magát az ember nap mint nap.
A hormonok nem jönnek helyre olyan gyorsan. Néha nem is jönnek helyre.
A betegeknek azt mondom:
„Lehet, hogy letargikus lesz. Depressziós lehet.”
Hónapokig tart, mire a test helyrezökken.
Scottnak egy évig kellett tétlenül várnia a vizsgálatokra,
és azt mondták neki: „Van még újabb fél éve. Pihenjen!”
De nem a lehető legjobb módon kezelte a daganatot.
Barátként mindig nehéz azt mondani: „Nyomaszt ez az élet téged?
Ez a hosszú és lassú lejtő a csúcskaland után?”
Hogy lehet ezzel megbékélni?
Segítségért kiáltottam, de nem tudtam, hogyan kérjek segítséget.
Szerintem ott volt a fordulópont,
bár ezt sose mondtam neki,
szóval ott zuhanhatott meg, mikor elkapták ittas vezetésért.
Reggel érte mentem a börtönhöz,
hazamentünk, és szerintem nagyon megviselték a dolgok.
Az a balhé mentette meg az életét.
Mindig is hittem,
hogy az univerzum okkal hozza össze az embereket.
Emlékszem az első találkozásunkra.
VÁLLALKOZÓ
Scottot egy közös barátunk mutatta be.
Egy sípályán vakrandiztunk,
és egyértelműen vonzódtunk egymáshoz.
Az első találkozás
a kemény Scott-tal történt, aki kezdett kilábalni a daganatból.
Intuitív volt,
és megtalálta velem a közös hangot.
Azonnal beleszerettem.
Kedves Patriciám, nagyon szeretlek.
Heves volt a szerelmünk.
Biztonságban éreztem magam vele.
Vitathatatlan, hogy mindketten együtt gyógyultunk
szépen lassan, lépésenként.
Mégis egy szakadék volt köztünk.
Úgy éreztem, csapdába estem életem nagy szerelmével,
aki nem tudja, hogyan engedjen közel magához.
Nem értettem, miért nem enged közel.
Szerintem az a hozzáállás, amire a folyón volt szüksége,
átragadt a kapcsolatra is. Falakat vont maga köré.
Ha rossz napom volt otthon, vagy sírva hívtam fel őt,
azt mondta: „Légy kemény, a picsába!”
Elém állt, és azt mondta:
„Ezt nem bírom tovább.
Érzelmileg teljesen elérhetetlen vagy.”
Úgy voltam vele:
„Más kommunikációs csatornát kell találnunk.”
Akkor bátorítottam őt arra,
hogy terápián vizsgálja meg a negatív szerelmi szokásainkat,
a viselkedésünk módját és okait.
Ki jár terápiára?
Ifjúságom legnagyobb részében kifiguráztam azt a szart.
Sok gyermekkori élményével nem számolt le.
Tisztán látszott, hogy megannyi dolgot gyógyítani kellett a kapcsolataiban.
Aztán lassacskán megadtam magam,
és akkortól
figyelni kezdtem arra, amit mondott.
És segítséghez folyamodtam.
Lassan kezdtem el megnyílni.
És minél többet beszéltem róla,
annál inkább felgyorsult a gyógyulás.
Átéreztem, hogy a sebezhetőség erő, és nem gyengeség.
A sebezhetőség a kivezető út.
Komolyan belevetette magát a jógába, a meditációba,
az olvasásba és az alkalmazkodásba,
hogy a szívéé legyen a vezető szerep, miközben kemény sportoló is marad.
Egy idő után nem maradhatott a színfalak mögött.
Látta, hogy valamilyen mértékben kiléphet onnan.
Beszélni kezdett magáról,
de nem az addigi tetteiről,
a teljesítményeiről vagy az elismerésekről, amiket kapott.
Inkább arról: „Ki vagyok most? Mi az én igazságom?”
Így nem csak testileg gyógyultam,
de mentálisan és spirituálisan is.
Újra meg akart próbálkozni a kajakozással.
Nem értettem meg teljesen,
hogy mennyit jelentett ez neki.
Csak az maradt neki, hogy összeszedje magát,
és az a sportoló legyen, aki volt.
Azt mondom magamnak: „Ki az ágyból, indulás!
Ne törődj mással, csak találd meg a békéd,
és ülj a kajakba! Erőltesd magadra, hogy beszállj!”
Szép lassan visszatértem a kajakozáshoz.
Az első hónap az alázatról szólt.
Sokat úsztam.
Sokat ügyetlenkedtem.
Rendesen lealázott a víz.
Gyakorlatilag az alapokról kellett kezdenem.
Majd kezdtem jobban érezni magam.
Kezdtem rutint szerezni.
Kezdtem újra megszeretni,
hogy a folyó visszatért az életembe.
Gyógyultam.
Tudtam, vissza kell térnem a North Forkhoz.
Ott kezdődött minden, és sokat jelentett nekem az a hely.
Kocsiba szálltam, hogy odamenjek,
amikor megjelent egy srác. Így ismertem meg Aniolt.
Tudtam, hogy a világ egyik legjobb kajakosa.
Elkezdi: „A folyóhoz mész?” Én meg: „Igen, oda.”
Mire ő: „Csúcs, elvinnél?”
Mire én: „Nem gond, kölyök. Pakolj!”
Régen ő volt a nagy mintakép.
Felnéztünk rá.
Sok történet szóba került az egyórás úton.
Beszéltünk arról, hogy mennyire le akart evezni a négy folyón.
Megkérdezte: „Mi az a négy folyó?”
Történetesen abban az évben mentem Pakisztánba.
Magával hívott az Indushoz.
Az egész testem beleremegett.
Úgy gondoltam, nem hiszem el, míg oda nem jutunk, de csináljuk!
Amit Aniol tett meg értem,
én sose tettem volna meg senkiért, aki olyan helyzetben van, mint én.
Visszavett, és hagyta, hogy újratanuljam azt, ami elveszett.
Kezdetben példakép volt a szememben.
A nagy Scott, a remek kajakos, a legenda.
Ahogy teltek a hónapok,
nagyon jó barátom lett.
A kajakos karrierem legnagyobb részében
kiselejteztem minden gyengeséget. Most meg én voltam a leggyengébb láncszem,
és a kajakos barátaim nem selejteztek ki.
KALIFORNIA, SCOTT ZUHATAGA
20 ÉVVEL AZ ELSŐ LEERESZKEDÉSE UTÁN
Elfogadtam, hogy ha megsérülök, akkor ez volt a sorsom.
Ha meghalok közben, hát legyen!
És itt kezdett beérni a befektetett munka gyümölcse.
Eszméletlen volt. Rohadtul hálás vagyok nektek.
Szent ég!
Huszonéves srácokra támaszkodtam,
hogy formába jöjjek,
és nekimenjek az Indusnak.
És készen állok az MRI-re.
Évente egyszer el kell mennem.
Elkészítik a felvételt,
amiből kiderül, hogy stabil-e a daganatom, vagy sem.
Felhívott Jian doktor:
„Sugárterápiára van szükség. Nőtt a daganat.”
Emlékszem, végigvették, hogy mi vár rá:
sugárterápia, különböző kezelések.
És tisztán emlékszem, Scott azt mondta: „Megbaszhatják!”
Lemondtam minden kezelést.
Nem akartam tudni. Leszartam.
Megfelelő lelkiállapotba akartam kerülni ahhoz,
hogy kajakozhassak az Induson.
Csak ez érdekelt.
Pakisztán egyfajta rés lett a kapcsolatunkban.
Köszönöm neked, hogy elmehetek, Istenem!
Nekem vagy Istennek?
Mindenkinek, neked, Istennek, a testemnek,
az agyamnak, a daganatnak, mindennek. Nagyon jó.
Akkor határozottan eldöntötte,
hogy semmi és senki nem gátolhatja meg, hogy lekajakozzon az Induson.
Számomra ez azt jelentette,
hogy a partneremnek nem csupán agydaganata van,
hanem emellett még az életét is kockáztatja.
Hogy várhattam volna ki nyugodtan, hogy mi lesz ebből?
Válaszút elé értünk:
továbbra is a szerelem ösvényén járunk,
vagy a saját lelkünket tisztelve külön utakon haladunk tovább?
Azt hiszem, azt választottuk, hogy önmagunkat fogjuk tisztelni.
Scottnak ez azt jelentette, hogy lemegy azon a folyón.
Hölgyeim és uraim, köszönjük, hogy velünk repülnek…
Az a nagy kérdés, hogy mi lesz ezután.
PAKISZTÁN
Rohadtul félek a sugárkezeléstől,
és rohadtul félek egy újabb műtéttől is.
Harcos vagyok, harcolni fogok,
de azt gondolom, ha legyőz engem ez az egész, hát akkor legyőz.
Számomra nem is kétség,
hogy az Indus a legnehezebb folyó, amin kajakoztam.
Nem csak a zuhatagok száma miatt, bár eszméletlenül sok van belőlük.
Több mint 200 ötös fokozatú.
INDUS FOLYÓ AZ UTOLSÓ A NÉGY FOLYÓBÓL
A hossza miatt nehéz, és mert mindennap hajtanunk kell magunkat a szurdokba zárva.
Hihetetlen most itt lenni.
Beteg vagyok, sokat felejtettem,
sok mindenen mentem át. Nem hittem, hogy sikerül.
Már lemondtam róla.
Az agyműtétem volt a leginkább alázatra tanító dolog,
ami valaha történt velem. Aztán megtudtam, hogy a daganat ismét terjed,
ami megint csak alázatra intett.
Nyolc-tíz nap kellett ahhoz, hogy feldolgozzam.
Eszméletlenül áldottnak és hálásnak érzem magam.
Remek, hogy itt van Scott.
Egy élet munkájának csúcsa ez, és hogy megoszthatom mindezt vele,
egy olyan emberrel, akit csodálok, nagyon különleges élmény.
Tegnap találkoztam először Scott-tal, amikor Pakisztánba érkeztünk.
Nem tudtam a betegségéről,
az évek óta tartó gondjairól.
Hosszú időre eltűnt.
Ez járt a fejemben:
„Vajon képes még erre?
Képes lesz végigmenni az Induson?”
Mert ez nem egy nyugis folyó.
Az Indus az ászok ásza.
Az a helyzet, hogy a túra után
MRI-re kell mennie otthon a daganat növekedése miatt.
Talán nem fog olyan sokáig élni, mint ameddig szeretnénk, ha élne.
Hajrá!
Felelős vagyok valamennyire a csapat vezetéséért,
segítenem kell nekik, és tudnom kell, merre tartunk.
Biztos vagyok abban, hogy ismerem a fontosabb részeket,
de itt több száz zuhatagról van szó.
Néhány egymást követi,
szóval ha kijut az egyikből az ember,
kapásból a másikba jut,
és ez folyamatos bizonytalanságot kelt az emberben.
Rizikós az egész.
Mindig ott a veszély, és ez nyomást gyakorol ránk.
Tétje van a kajakozásnak.
Szent ég! Bassza meg!
Tarts ki! Kapaszkodj!
Kapaszkodj!
Nem tudlak áthúzni. Bocs. Szállj le!
Mikor Aniol becsúszott a vízbe, akkor fogtuk fel mindannyian,
hogy ha ő becsúszhat, mindenki más is becsúszhat.
Ez megváltoztatta a hozzáállásomat.
Nem sok energiánk maradt arra, hogy most legyőzzük a vizet.
Felmelegszünk, jól kialusszuk magunkat,
és holnap újra nekiugrunk.
Nem érzek késztetést arra, hogy erőltessem, ha valami nem megy.
A szívemre fogok hallgatni.
Remélem, hogy épségben lejutok az aljáig.
Már nem akarok úttörő lenni.
Inkább csak hálás vagyok, hogy újra úton lehetek.
Aprónak érzem itt most magam.
Ne!
Baszki!
A zuhatagok hosszúak. Összetettek.
Mint egy nagy puzzle. Szép lassan rakjuk ki.
Sok itt az áramlat, a masszív, vízzel teli gödör,
amibe ha belemegyünk, tutira felborulunk.
Minden sportágban vannak elődök, akik felállítottak egy mércét,
akik valamilyen rekordot állítottak,
de aztán jön egy fiatalabb, kreatívabb generáció,
akik már nagyon fiatalon tanulmányozták az elődök munkáját.
Most olyan srácokkal evezek,
akik elképesztő szinten űzik a sportot.
Úgy érzem, megint fejlődök, tanulok.
Ezen az expedíción mindenki hihetetlen.
Ez más volt, mint amikor én voltam ennyi idős.
Nem játszott szerepet az ego.
Kibaszott jó volt!
Sose voltam még olyan expedíción, ahol ennyire támogató volt a csapat.
Nagy megtiszteltetés, hogy elfogadhatom
és bátoríthatom ezt, és a részese lehetek.
Láttam, ahogy Benny és Aniol leküzdik a folyót.
El voltam ájulva tőle. Ledöbbentett.
Sok helyen jártam már, és mindegyiket imádom.
De ez a hely különleges nekem. Nagyon egyedi.
Otthon érzem magam. És a folyók, a hegyek, a jó emberek
mind-mind nagyszerűvé teszik ezt a helyet. Érdemes ide eljönni, élvezni
és felfedezni a tájat, hisz semmihez se hasonlítható.
Egs, tesó!
Köszönöm.
Salud, amigo!
Ez eszméletlenül finom!
Tudjuk, hogy most jön a legnehezebb része,
és már nagyon várjuk. Feszültek is vagyunk egy kicsit.
Lefelé itt egy zuhatag, amit már vártam.
„Sebesség iránti vágy” a neve. Ijesztő.
Mindent irányítani próbáltam az életemben.
És amint megtanultam, hogy a daganatomat nem irányíthatom,
elkezdtem haladni az árral.
Nem próbálom már irányítani a dolgok kimenetét.
Csak szívből csinálok mindent.
Ez óriási szabadságot adott.
AZ INDUS ÉS A GILGIT TORKOLATA
Ez az, haver!
Megcsináltuk!
Kösz, haver.
A negyedik! Király, haver!
- Örülök, hogy sikerült. - Köszönöm.
A szemem sarkából láttam, hogy Scott csak…
Lehajtotta a fejét.
Láttam, mennyit jelent neki,
hogy végre leevezett a negyedik folyón. Ez egy 20 éves kaland volt neki.
Ez az!
Nem hittem, hogy meg tudom csinálni.
Sikerült.
Ez egy igaz történet.
Miután végeztem az Induson, MRI-re kellett mennem.
Biztos voltam abban, hogy nőtt a daganat.
Biztosra vettem.
Azt mondták, ha terjedni kezd, nem áll le.
Bementem MRI-re,
és idegesen vártam, hogy elmondják, mennyit nőtt.
Aztán felhívott Jian doktor:
„Üdv! Csak tudatni akartam, hogy…
nem terjedt tovább a daganat.”
Nem hittem el a történteket.
Hihetetlen, hogy a kajakozás
és az, hogy megnyílunk mások előtt,
hatással lehet a daganat növekedésére
vagy egyáltalán bármire.
Hát nem?
Olyasmit éltem meg, amit eleinte…
gyengeségnek tartottam. Valaminek, ami lehúzott.
De ahogy most visszatekintek rá…
a legjobb dolog, ami valaha történt velem.
És itt vagyok, hogy mesélhessek róla.
Scott jelentkezett egy egészségügyi kutatásra, ami azt vizsgálja,
hogy a sport és a terápiás útja hogy hathatott a daganat növekedésére.
Világszerte tovább meséli a gyógyulását másoknak.
Még folytatódik a küzdelme.
De az orvosai hisznek abban, hogy hosszú, egészséges életet élhet.
Továbbra is egész évben kajakozik.
Ott egy csodás fickó.
Nagyon jó.
Oké. Jó.