Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Maailma nujertaa kaikki,
ja sen jälkeen joistain tulee nujerrettuina vahvoja.
Kun seisoo kosken rannalla,
kaikki on teoreettista.
Sitä kuvittelee jokaisen liikkeen,
jokaisen virtauksen ja iskun.
Ja sitä tietää silti hyvin,
että vaikka kaikki on tehty tähän yhteen hetkeen valmistautumiseksi,
voi kaikki silti epäonnistua.
Kun jätin melonnan, ajattelin aluksi…
MELOJA
…kolme kuukautta, ja olen kunnossa. Palaisin hommiin.
En suunnitellut luopuvani melonnasta lopullisesti.
Mutta kun ymmärsin, millaiseen leikkaukseen joutuisin,
ei ollut takuita.
Olin omistanut elämäni maailman vaarallisimmille joille.
Mutta nyt tilanne oli toinen.
Sinä hetkenä tiesin,
että laskisin elämäni pelottavimman kosken.
Ja se oli minun päässäni.
Tämä on Today David Bloomin kanssa.
Huomenta. Onnittelut.
Kiitos. -Kiitos.
Scott, olet maailmanluokan meloja,
mutta sinäkin mietit: "Uskomatonta, että teemme tämän."
Miksi sitä kutsutaan jokien Mount Everstiksi?,
Seikkailujen vuosikirjassa tämä ensimmäinen lasku -
muistetaan yhtenä aikamme taitavimpana retkenä.
Scott, mitä aiot seuraavaksi? Nyt olet 30-vuotias.
Mikä on seuraava suuri seikkailu?
Länsi-Tiibetissä on paikka nimeltään Kailasvuori.
Tältä yhdeltä huipulta virtaa neljä jokea neljään pääilmansuuntaan.
Sitten olisin laskenut Himalajan neljä suurinta jokea.
Et suosittele tätä aloittelijoille. Se on todellinen haaste.
Se sopii vain täydellisesti omistautuneille -
ja sellaisille, jotka ovat sitoutuneet laskemaan isoja jokia.
KALIFORNIA
Varhaisin muistoni on kai tämä vene.
Isäni oli kiinnostunut kilpaveneistä.
RAKASTA MINUA, TAI JÄTÄ MINUT
Hän aloitti sen, ja se järkytti kaikkia.
Isäni oli villi silloin.
Emme asuneet lähellä vuoria vaan merta.
SCOTTIN VELI
Vartuimme kuumissa laaksoissa, Fresnossa, San Bernardinossa, Sacramentossa.
Olimme laakson lapsia.
Puhun molemmista pojista…
SCOTTIN ÄITI
…koska he ovat samanlaisia.
Veljekset olivat läheisiä.
Uskon, että terveet lapset olivat aktiivisia,
eikä lääkäreitä tarvittu.
Varhaiset vuodet olivat todella hauskoja.
Sitten heidän isänsä ja minä erosimme.
Kaduin sitä monta vuotta.
SCOTTIN ISÄ
Minusta meidän olisi pitänyt sinnitellä.
Mutta niin ei tapahtunut.
Äitini oli juuri menettänyt työnsä, ja hän päätti ryhtyä opiskelemaan.
Elimme silloin opintolainalla.
Isäni oli kauppamatkustaja. Hän ei ollut kuvioissa.
Asuimme San Bernardinossa naapurustossa…
SAN BERNARDINO, KALIFORNIA
…joka oli rankka.
Kotimme oli turvallinen, mutta kun lähti ovesta parin korttelin päähän,
löytyi sieltä toisenlainen maailma.
Kaduilla oli ilotyttöjä ja huumekauppiaita.
Lapset veivät aseita kouluun.
Mielessämme oli vain yksi keino -
kiivetä tikkaita ja saada kunnioitusta, ja se oli fyysinen,
ryhtyä tappeluun ja todistaa itsensä.
Jos joku ärsytti, niin se siitä.
Riisuimme paitamme ja annoimme palaa.
Meitä kiusattiin paljon, erityisesti minua.
Kävelin kotiin ystäväni luota ja jouduin tappeluun parin pojan kanssa.
Yksi pojista puukotti minua olkapäähän.
Onneksi olin heitä nopeampi ja kirjaimellisesti juoksin pakoon.
Juoksin ulko-ovelle ja kerroin veljelleni, että minua oli puukotettu.
Muistan, että puhuimme siitä, miten salaisimme sen äidiltä.
Veljeni halusi varmistua, etten sanoisi mitään.
Tiesimme, että mitä enemmän salaisimme vanhemmiltamme,
sitä vähemmän heillä olisi huolia.
Sovimme: "Haudataan tämä asia. Ei puhuta siitä enää koskaan."
Koko lapsuutemme ajan tapahtui kaikkea.
EROTUSILMOITUS
Koulusta erottamisia tai Scott pidätettiin typeristä jutuista.
Se vaikutti negatiivisesti luonteisiimme.
Menetimme talon. Minulla ei ollut rahaa.
Yhden noista. Olimme lopussa.
Oli aika viedä Scott ja Dustin pois San Bernardinosta.
Äitini valmistui collegesta, ja muutimme Rocklin/Rosevillen alueelle.
ROCKLIN, KALIFORNIA
Silloin asiat alkoivat tasoittua.
Naapurimme oli Stanleyn perhe.
He asuivat lähellä Marya ja poikia -
ja saivat heidät innostumaan melonnasta.
Kun koulu päättyi, menimme joella tai vuoristoon.
Teimme asioita, joita emme olleet tehneet.
Mielestäni pidimme sitä mahdollisuutena.
Vanhin veli Dough johti melontaoppaan koulua.
Hän osoitti, että elämässä oli muutakin -
kuin juhlinta, tappelu ja laittomuuksien tekeminen.
Dustin ja Scott kävivät opaskoulun, ja heistä tuli jokioppaita.
Kesällä he työskentelivät oppaina.
Silloin ajattelin: "Tämä todella kiehtoo minua."
Jokioppaana on vastuussa ihmisten elämästä.
Se antoi veljelleni ja minulle aivan uuden käsityksen elämästä.
Muutuimme hylkiöistä -
yhtäkkiä ulkoilmaihmisiksi, joilla oli valtava vastuu.
Halusin heidän toteuttavan unelmansa,
kulkevan omia polkujaan ja tehdä mitä he halusivat.
Tiesin, että he olisivat kaikessa hyviä.
Näin hänet joen rannalla -
nukkumassa makuupussissa. Millainen olisi hänen tulevaisuutensa?
En nähnyt mitään ammattia.
Sitten menin hänen kanssaan Coloradojoelle.
Olin ällistynyt.
Se oli uskomaton matka minulle.
Silloin tiesin.
Joki valaisi veljeni ja minut.
Se kanavoi sisäisen energiamme,
jota käytimme väärin, positiiviseen suuntaan.
En halunnut tehdä elämässäni muuta -
kuin meloa joella. Olin kerta kaikkiaan myyty.
Joenlaskussa olin ensi kertaa tekemisissä kajakin kanssa.
Muistan, että ystäväni kuvaili sen minulle.
Hän sanoi: "Joenlasku on kuin ajaisi bussia.
Mutta kajakkimelonta on kuin ajaisi urheiluautoa.
Sinä haluat ajaa urheiluautoa." Vastasin: "Kyllä haluan."
Jos ei tiedä mitään kajakkimelonnasta,
kosket muodostuvat aalloista, pyörteistä,
kivistä ja virtauksista.
Jos niitä ei vältä, voi joutua pulaan,
kääntyä ympäri kajakissa.
Jos ei osaa kääntää kajakkia, voi joutua uimaan.
Silloin sitä on joen armoilla.
Kajakit tarjoavat mahdollisuuden kulkea joessa -
eri tavoin kuin muut veneneet.
Nousin kajakkiin ja aluksi olin vaikeuksissa.
Se oli ensimmäinen pidempi aikani kajakissa.
Nousin siitä pois, ja minun oli päätettävä.
Joko mennä collegeen -
tai toimia jokioppaana kajakin kanssa.
Päätin tehdä jälkimmäistä. Sinä keväänä, kun lopetin opastuksen,
pakkasin kajakkini ja ajoin Banksiin, Idahoon.
Ja sitten, pum.
Meloin joka päivä North Fork Payette -joella.
Noihin aikoihin North Fork oli hittipaikka.
Silloin tapasin Charlie Munseyn.
Noihin aikoihin Charlie oli North Forkin kuningas.
North Fork Payette. Sain sen ajokorttiini.
Laskin North Forkin ehkä 700 tai 800 kertaa eri korkeuksilta.
Scott Lindgren ilmestyi Idahoon. Hän ajoi Toyotalla,
joka näytti todella kuluneelta.
Hän oli vähän ylimielinen.
Hän oli erittäin motivoitunut kajakista.
Charlie ja minä ystävystyimme heti.
Se tapahtui luonnostaan. Olin viitisen vuotta vanhempi,
ja hänellä oli luontaisia kykyjä.
Tunsin oloni aina mukavaksi Scottin seurassa.
Minulla oli vankka kumppani, ja saatoin luottaa häneen.
1990-luvun alussa menin kerran Nepaliin -
ja laskin kymmenkunta jokea.
Puhuin Scottin ympäri tulemaan kanssani.
Hänen ei tarvinnut sanoa minulle muuta.
Ajattelin: "Säästän ansaitsemani rahat, ja lähdemme Aasiaan."
Lähtiessään hän oli tuskin lopettanut koulua.
Oli vaikeaa antaa hänen lähteä.
Hän oli innoissaan,
ja siitä tuli hänen elämänsä.
Tajusin, että kajakilla melontaa ei tehdä vain -
Kaliforniassa, Idahossa ja USA:ssa.
Sitä harrastettiin kaikkialla maailmassa.
Olin yhä hirveän nuori. Olin 20-vuotias niihin aikoihin.
Olin lapsi.
Yritimme aina tehdä uusia juttuja, se lisäsi elementtejä.
Olin kuullut siellä olevasta pyhästä Kailasvuoresta.
KAILASVUORI
Kailas on Länsi-Tiibetissä.
Yli 5 000 vuotta ihmiset ovat kirjoittaneet siitä,
miten nämä neljä isoa Himalajan ja Karakorumin jokea -
syntyivät sen jäätiköstä.
Kun aloimme tutkia Kailasin mytologiaa,
oikea suunta selvisi minulle.
Jätän kaiken elämässäni.
Teen parhaani tullakseni huippukuntoon ja laskeakseni ne neljä jokea.
Siitä unelma alkoi.
INDUS, TSANGPO, KARNALI, SUTLEJ
Kun palasin kotiin ensimmäisen Nepalin-vuoden jälkeen,
se oli sellainen kajakkiretki,
joka antoi mallin varhaisessa vaiheessa Kalifornialle.
Seuraavana keväänä ostin halvan pienen Hi8-videokameran.
Silloin tapaisin John ja Willie Kernin ja Chuckin ensi kerran.
Ei haittaa, melooko kajakilla, jos tuntee kuuluvansa joelle,
siihen liittyy implisiittistä nöyryyttä. Paikan tunnetta, toveruutta.
Silloin moni ei harrastanut kajakkimelontaa.
Kajakkimelojan tapaaminen oli innostava hetki.
Kun päätyi joelle, jolla oli muita melojia,
löysi sieltä perheen.
Heti kun tapasimme Scottin, annoimme kaikkemme.
Hän antoi kaikkensa.
Hän on synnynnäinen johtaja. Se on varma.
Scott antoi ryhmälle tämän ajatuksen:
"Laitan kameran jalkojeni väliin ja vien sen alas jokea."
Johnniella oli valokuvauskamera,
ja Chuck kehitti jotain muuta.
Chuck oli erilainen.
Hän oli kaikkien liikkeellepaneva voima.
Maailmassa ei ollut silloin ketään parempaa,
ja tuntui siltä, kuin laskisimme joen yhdessä.
Te ette saa häntä nauramaan.
Meloa Willien ja Johnnien kanssa. He ovat minun parhaat kaverinikin.
Meloa heidän kanssaan on yksi tavoitteeni täällä.
Se nostaa automaattisesti energiatasoa.
Tuntuu paremmalta, kun katsoo alas -
ja näkee molemmat hymyilemässä pyörteessä.
Minä olin kaveri ilman kameraa.
Ajattelin ryhmää ja turvallisuutta ja katsoin, mitä tapahtui.
Meillä oli kaikilla oma paikkamme joella.
Aloimme toimia joukkueena.
Se oli eklektinen ryhmä poikia kaikkialta.
Eri syistä me kaikki olimme siellä samaan aikaan.
Meillä oli perustiedot,
mutta hirveästi tilaa täydentää niitä tietoja.
Se oli kajakin mahdollisuuksien käännekohta -
johtuen välineistämme ja veljeni videoista.
Katsoimme hänen pienen videokameransa videoita,
eikä kukaan ollut kuvannut vastaavaa.
Sitten sanoimme: "Aloitetaan tuotantoyhtiö ja katsotaan, mitä tulee."
Mahdollisuuksia oli kaikkialla.
Ensimmäistä kertaa kajakkimelonnan historiassa -
ryhmä ihmisiä oli keskittynyt vain kajakkeihin. Siinä kaikki.
Muistan ajatelleeni…
ELOKUVAOHJAAJA
…"Miten tällä voi tehdä rahaa?"
Katsoimme joitain hurjia kajakkileffoja.
Niitä ei juurikaan ollut. Oli Southern Fried Creekin'.
Mitä tekisit tällaisessa tilanteessa?
Sen voisi tehdä. Voi ryhtyä tekemään kajakkileffoja.
Heidän elokuvatuotantonsa alkoi Good 2 the Last Dropilla.
Hiton hieno elokuva.
Hitto, se oli hyvä. Näittekö te sen?
Vaikka ensimmäiset elokuvat olivat surkeita, olivat ne silloin huikeita.
JANO
KYLPEVÄT MAAT
Ja tuotanto alkoi.
Jokioppaasta minusta tuli kajakkimelonnan kuvaaja veljelleni.
Hän tajusi, että mitä paremmin hän käytti kameraa,
hän saattoi saada isompia rahoituksia, mikä johti pidempiin matkoihin.
Oli hienoa olla heidän äitinsä.
Heistä oli tulossa aika kuuluisia.
Olimme oikeassa paikassa oikeaan aikaan.
SCOTTIN PUTOUKSEN ENSIMMÄINEN LASKU
Kajakkien suosio kasvoi.
Anna tulla!
Näittekö sen? Sairasta.
Se oli onnellista aikaa. Maailmassa kaikki oli kohdallaan.
Meillä oli siivet.
Miten se meni? -Se oli sairasta.
Paras laskuni. Entä sinä?
Minne te menette nyt?
Ajan Coloradoon melomaan.
Sinä kesänä kuulimme Black Canyon of the Gunnisonista.
Se on kansallinen monumentti, älyttömän syvä kanjoni Coloradossa.
Ajattelimme pysyä lähellä jokea.
Keksisimme uuden tavan liittää palapelin palaset yhteen.
Kun tulimme jokea pitkin, siinä virtasi paljon vettä.
Täytyi olla varma, että osasi meloa.
Chuck meni laskemaan jokea.
Chuck meloi matalalle vedessä olevalle kivelle -
ja juuttui sille nopeasti.
Hän oli vyötäröään myöden vedessä ja katosi.
Minä katsoin häntä,
käännyin ylöspäin ja katsoin häntä taas.
Vesi nujersi Chuckin. Veden voima hänen päällään.
Kyse oli vain hetkestä, liikkeestä, mitä ikinä se olikin.
Se oli se hetki.
Sanoisin, että Chuckin ja Scottin läheisyys -
ei poikennut minun ja Chuckin läheisyydestä.
Olimme veljeksiä. He kasvoivat sen ympärillä.
He kasvoivat sen suhteen ympärillä kuten me kaikki.
Sinä vuonna hän oli seitsemäs hukkunut,
neljä tai viisi kuului meidän piiriimme.
Siitä tuli brutaalia:
"Mitä helvettiä me teemme?"
Kun Chuck kuoli, asiat muuttuivat vakavammiksi Scottille.
Hänestä tuli paljon ärtyisämpi.
Tunne, johon juutuin, oli raivo. Minusta tuli raivoisa.
Jos ei ollut fyysisesti kunnossa tai oli henkisesti epätasapainossa -
tai osoitti mitä tahansa tunteellista heikkoutta,
oli vaaraksi matkan turvallisuudelle.
Sellaiset torjuttiin heti.
Sen sijaan, että joku olisi kysynyt: "Hei, oletko kunnossa?"
Sanoimme: "Koveta helvetti itsesi.
Jos et kestä, kerää kamasi ja häivy."
Kyse on standardimenettelystä. Se on pelastaja.
Pelastaja, otatko pois syntini?
Emme käyneet koskettavia keskusteluita tunteista.
Kerroimme kokemuksistamme, niin kuin osasimme.
Eli avasimme viskipullon, vietimme aikaa sen kanssa ja muistelimme.
Mutta emme oppineet paljon toisistamme.
Varhaisina vuosina hän kertoi minulle,
kuinka hänellä oli ollut rankka nuoruus.
Se kaikki teki hänestä katkeran -
ja pakotti hänet keksimään keinon suojella itseään.
Se tarkoitti olla kova muita kohtaan.
Olin menettänyt liian monta ystävää.
Oli helppoa olla mulkku.
Snoin vain: "Sinua ei ole tehty tähän. Ala vetää."
Kukaan meistä ei tiennyt, mitä tehdä.
Aina kun tilanne vaikeutui, juoksin joelle.
Kun ihmisen menettää, haluaa…
Hänet haluaa takaisin, löytää hänet.
Melominen oli hänen etsimistään.
Paras tapa päästä hänen yhteyteensä, oli palata joelle.
Piti rakastua kajakkiin uudestaan -
ja herättää henkiin se, mikä oli alkanut Kaliforniassa,
mutta laajentaa se suuremmalle alueelle.
Scottin ansiosta aloimme puhua neljästä joesta.
TIIBET
Ensimmäisen kerran nousimme taas hevosen selkään -
Karnali-joen yläjuoksulla.
KARNALI-JOKI, ENSIMMÄINEN NELJÄSTÄ JOESTA
Kuvaatko sinä?
Melojille Kailasvuorella on erityinen merkitys.
Kuten hindut uskovat, kun Kailasin huipulla sataa vettä,
menee vesi maan alle ja kiertää vuoren seitsemän kertaa.
Se tulee ulos neljässä pääilmansuunnassa Shivan palmikoiden kautta.
Lännessä virtaa Sutlej-joki, pohjoisessa Indus.
Idässä virtaa Tsangpo-joki, ja etelässä Karnali.
Aloitamme matkamme Karnali-joesta.
Pyhiinvaellus Kailasvuorelle -
ja laskea neljä isoa jokea, jotka tulevat sieltä,
minulle se oli suurinta, mitä urheilussa voi tehdä.
Tässä olemme päässeet Karnali-joen lähteelle.
Katsomme ensimmäistä koskea Karnalin yläjuoksulla.
Tämä on ensimmäinen noin 20 päivästä.
Menemme jokeen, ja meiltä menee noin viikko meloa latvavesissä.
Ensimmäisestä kanjonista ei päässyt pois. Seinämät olivat noin kaksi km korkeat.
Siellä on kanjonissa, helvetin kuusessa,
ainoa reitti on menne myötävirtaan. Sitä on omillaan.
Mikä hätänä? -Vähän sadetta.
Huolestunut?
Se ei kannata.
Kun pääsimme Karnalille, oli se kaikille miehuuskoe.
Mutta kaikista eniten Charlielle.
Hän oli vahvasti sitä mieltä, että olimme menneet liian pitkälle.
Tämä on iso kanjoni. Näin on.
Hän ei ollut luottavainen.
Kuin olisin ollut sota-alueella,
kun olin siellä, ja se sekoitti pään.
Minusta he olivat parempia melojia, ja se masensi minut.
Se oli todella rankkaa.
Olen nähnyt monen ihmisen…
Olen nähnyt sen hetken, kun he lähtevät.
Tämä ei kestä ikuisuutta. Täytyy olla sisäinen palo.
Sinä hetkenä, kun siitä tulee epävakaata, siitä tulee vaarallista.
Sitten tulimme ulos siitä rotkosta, ja seuraavana päivänä -
hän päätti olla tulematta kanssamme myötävirtaan.
En tainnut tajuta, että se tarkoitti ikuisesti.
Se oli tärkeä hetki Charlielle ja minulle, viimeinen kerta, kun meloimme yhdessä.
Charlie tunsi muinaishistoriaa.
Laskea kaikki neljä jokea oli myös Charlien haave.
Menoksi, kaveri.
Olkaa varovaisia. -Sinä myös.
Nähdään pian.
Pidin itseäni Scottin mentorina.
Hän on lahjakkaampi kuin minä. Hän kuvasi hyvän videon tästä.
Toimimme selvästi eri tasoilla.
Se tavallaan särki sydämeni.
Saimme sen päätökseen, ja silloin se oli -
yksi vaikuttavimmista joenlaskuista, joita olen tehnyt.
Vähän sen jälkeen tapasin Mikeyn ja Allanin -
Sutlejin ensimmäisellä koskella.
INTIA
Scott kertoi minulle haaveestaan -
laskea Kailasin kaikki neljä jokea, kun olimme Sutlejilla.
SUTLEJ, TOINEN NELJÄSTÄS JOESTA
Jos tätä vertaa muuhun urheiluun, on se kuin kiipeäisi…
SUTLEJIN RETKUEEN JÄSEN
…maailman korkeimman vuoren seinämät.
Yksi Sutlejin pääpiirre on 900 metriä korkea kiviseinä…
SUTLEJIN RETKUEEN JÄSEN
…ja joki sen juurella.
Meloin ensimmäistä kertaa Scottin kanssa.
Hän ehkä turhautui, koska olimme vähän hitaita.
Hänellä oli tapana rynnätä asioihin.
Lopulta me kaikki rynnimme.
Joskus lasku voi olla pelottava,
kun tietää, että edessä on tuhansia metrejä.
Mutta päivä kerrallaan.
Tuo matka oli yksi ensimmäisistä kerroista, kun tajusin,
että joet, jotka olimme laskeneet Himalajalla…
Kilapilimme patoa vastaan, ja joki tuhoutuisi sillä.
Tuolla alueella on siistejä kuohuja, ja se on padottu.
Loistavia kuohuja.
Iso joukko ihmisiä odottaa meitä täällä Rampurissa.
Olemme todella innoissamme Sutlejin jälkeen,
koska vietimme joka yön puhuen Tsangposta.
TSANGPO-JOKI
Loogisesti puhuen Tsangpo -
oli täysin omaa luokkaansa. Se oli peto.
Muistan soittaneeni Charlielle.
Sanoin: "Teen koko kentän painostuksen Tsangpon puolesta -
ja haluan sinut mukaan."
Silloin olin innostunut valokuvauksesta.
Olin hieman vanhempi enkä melonut enää niin paljon.
Minulle ei ollut tärkeää laskea kaikkia neljää jokea.
Tulevaisuuteni oli kuvata seuraavaa sukupolvea.
Charlielle ja minulle Tsangpo oli pakkomielle.
TSANGPO, KOLMAS JOKI
Tuo on maailman syvin rotko.
Toisella puolella on 7 km korkea Gyala Peri,
ja toisella 7 km korkea Namcha Barwa.
Rotkoa pitkin lasketaan 250 kilometriä.
Se on 3 700 km:n putous -
jonkin sellaisen kautta, joka laskeutuu -
Tiibetin ylängöltä astronomisella vauhdilla.
Samaan aikaan siellä oli Whitwalkerin tiimi.
Pelkäsin, että he hoitaisivat homman.
Ne tyypit tulivat ja aloittivat.
Kohta sen jälkeen Doug Gordon teki virheen -
ja ajautui joen keskelle, eikä häntä enää nähty.
Kun jotain noin traagista tapahtuu,
me tavallaan tajusimme, että on otettava iisisti.
Teimme mielettömästi valmisteluja, tuijotimme kuukausia karttoja -
ja olimme paniikissa.
Siitä tulee poliittisesti saavuttamaton -
ja nopeasti elämää suurempi juttu.
KIINA
Oli monta eri osatekijää,
ja valvoin monta yötä suunnitellen tätä retkeä.
Myin sieluni monella eri tasolla.
Onnistuakseni siinä minun oli ylitettävä itseni.
Tänään on aikamoinen päivä.
TSANGPO-RETKEN JÄSEN
Tänään Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard ja Steve Fisher -
laskevat Yarlung Tsangpo -joen.
Tästä tulee aika hurjaa. Joki on todella suuri.
…joutui pyörteeseen jälkiaalloissa ja…
Kun pyörin ylös, se iski häneen suoraan takaa.
Tuo on aika paha paikka.
En tiedä, saiko Dustin sen kuvattua, mutta sain todella kyytiä.
Jouduin pyörteeseen enkä uskonut tulevani ylös.
Pitkä päivä.
Olemme 10 kilometriä Rainbow Fallsin yläpuolella.
Tämä koski johtaa valtavaan rotkoon,
ja kartallamme se oli suurin ongelma.
Kyse oli kärsivällisyydestä.
Pitkistä etapeista, kärsimyksestä.
Ei ole parempaa kuin kärsiminen.
En tiedä. Minua viehätti se. Pidin siitä.
Istun aivan sen yläpuolella,
jonka uskoin olevan planeetan mielettömin paikka.
Rainbow Falls, 20 metriä korkea putous.
Sen alapuolella on 30 metriä korkea putous,
joka valjastaa Himalajan voimat.
Nyt matkamme suunta muuttuu.
Meidän on käveltävä yli solan,
joka on tämän retken suurin este.
Tuo oli yksi pahimmista vaiheista.
Jos liukastuu, putoaa 600 metriä jokeen.
Kukaan ei sanonut, että kiipeäisimme Namcha Barwalle.
Toivon vain, että kaikki selviävät tästä,
sillä meidän on laskeuduttava nyt, ja siitä tulee tuskallista.
Toisesta ja mudein tavoista toimia oppii paljon,
jos osallistuu johonkin, joka ei ole helppoa.
Elämä on suurennuslasin alla.
Olemme juuri ylittäneet jalan yli kolmen kilometrin solan.
Kantajat sanoivat: "Jos ette maksa tuplapalkkiota,
jätämme teidät tänne"
He uhkailivat väkivallalla.
Mikä numero?
He varastavat kaiken ja vahingoittavat meitä.
Lopeta puhe rahasta. Kuuletko?
Scottilla ei tainnut olla enää energiaa.
Silloin näin vähän sitä kovuutta.
Häntä voisi sanoa kireäksi.
Helvetti!
Mitä helvettiä aiotte tehdä?
Se yllätti minut. Onko tuo stressiä?
Vai onko kyse jostain muusta? Tapahtuuko hänen päässään jotain?
Olemme jo kusessa. -Ei, olemme pulassa,
mutta emme täysin kusessa.
Emme voi muuta kuin maksaa heille sen, mitä he haluavat.
Kun on 25 tai 30 päivän matkalla,
kaiken dynamiikka muuttuu vähän.
Kaikesta tulee herkempää. Eikä minulla ollut ollut yhtään tauko.
Ensimmäisen kerran 10 vuoden aikana, kun olen tullut Himalajalle,
43 kantajaamme ottivat minut vangiksi ja ryöstivät minut.
Lähdemme Payuun, mikä on hyvä juttu.
Kaikki ovat valmiita lähtemään.
Epäonnistuimme varmaan tuhat kertaa.
Joka päivä tapahtui jotain,
joka uhkasi retken turvallisuutta.
Mutta me onnistuimme siinä. Jopa tänään,
kun mietin sitä, se tappaa minut.
Kun tulin kotiin Tsangpolta,
olin henkisesti ja fyysisesti lopussa.
Hyvää huomenta. Onnittelut. -Kiitos.
Scott, olet maailmanluokan meloja.
Mutta jopa sinä sanoit: "Apua."
Tsangpon kokemus vaati paljon kaikilta,
mutta sanoisin, että se vaati eniten Scottilta.
Ja se muutti kaiken.
Tämä urheilu, henkinen keskittyminen,
joka kesti päiväkausia,
ja sitten kun se päättyi,
olimme uupuneita siitä kaikesta.
Ainoa keino rentoutua oli vetää pää täyteen.
Paluu on yksi vaikeimmista asioista, kun menee noihin paikkoihin.
Toinen taskullinen olutta!
Muuta minulla ei ole!
Kuinka sisällytän tämän elämääni ja käytän sitä positiivisesti -
enkä vain ajattele: "Kunpa olisin vielä siellä"?
Sitten löytää itsensä tässä kuviossa,
jossa sitä on vain täysin lyöty, päiväkausia lukittuna.
Sitä tulee ulos, vetää pään täyteen, valmistautuu, palaa kuvioon -
ja toistaa samaa kaavaa.
Tämä on hullu elämäntapa.
Kun lopettaa suuren retken, joka saa paljon huomiota…
UHMAAMASSA TSANGPOA, JOKIEN EVERESTIÄ
…kaikki kysyvät, mitä seuraavaksi.
Tämän sinä halusit tehdä. Olet nyt 30. Mikä on seuraava seikkailu?
Siihen aikaan mietin Industa. Se oli neljäs ja viimeinen joki.
Olen nyt laskenut Sutlejin, Karnalin ja Tsangpon.
Jäljellä on Indus.
Pakistan oli täysin suljettu kaikelta turismilta.
Minun täytyi pitää taukoa ja hengähtää vähän.
Se oli se juttu. Minulla ei ollut vapaa-aikaa.
Teimme kiertueen läpi USA:n, ja se oli menestys.
Toivottavasti nautitte show'sta.
Lensin ympäri maata näyttämässä elokuvaa,
ja minulla oli esiintyminen TV-show'ssa.
En ollut tottunut siihen.
En tiennyt, miten hoitaa se ja panna siihen parastani.
Ennen kaikki oli koskenut kajakkia.
Nyt yhtäkkiä kaikessa oli kyse tuottamisesta.
Hänelle kyse oli siirtymisestä -
suurempaan budjettiin, ja nyt tarvittiin tuloksia.
Nyt täytyi suorittaa.
Ihmisillä oli eri odotuksia sinusta.
Se oli kuin kokopäivätyö,
ja kyse oli pikemminkin bisnesmiehen esittämisestä -
tärkeiden sponsoreiden kanssa ja saada lisää rahaa.
Se oli merkittävä käännekohta kaikille -
liittyen Scottin kanssa hengailuun ja matkustamiseen.
Kävimme merkittävän keskustelun.
Hän sanoi: "En välitä meloa tällä joella.
Haluan vain kuvata ja maksaa asuntolainani."
En koskaan ollut kuullut Scottin puhuvan noin.
Se oli vastakohta sille, mitä teimme.
Olimme siellä laskeaksemme jokea.
Seuraavina vuosina aloin käydä Afrikassa.
VALKOINEN-NIILI, UGANDA
Fyysisesti ja henkisesti en ehkä ollut parhaassa kunnossa,
mutta menimme Murchisonin putoukselle.
Se oli pelottavin jokiretki, jonka olen tehnyt.
Joen oikea ranta kuului Herran vastarinta-armeijalle.
Siellä on valtavia kuohuja.
Siellä on eniten krokotiileja ja virtahepoja kuin muualla maailmassa.
Se paikka on otettava vakavasti.
Jos joku menee kuohuissa pieleen, kosken päässä voi olla joku odottamassa.
Sellaisen jutun olen tehnyt vain kerran enkä aio palata.
Sillä matkalla veljeäni vaivasi joku.
Hän oli fyysisesti heikko.
Hänen oli voitettava pelkonsa.
Hän tiesi, ettei voinut johtaa ryhmää.
Hän tietää säännöt.
Hänen melontansa ei ollut odotetun tasoista.
Kävi niin, että -
kun pyörin, aloin menettää tilan tajua.
En pyörtynyt, mutten tiennyt, missä olin.
Minun oli vaikea pyöriä.
Tämä oli viimeinen paikka maailmassa,
jossa ei saanut olla vaikeaa pyöriä ylösalaisin.
Scott oli aina aiheuttanut ryhmälle paineita.
Jos jonkun melonta ei tyydyttänyt, hän sanoi sen: "Hoida homma."
Murchillä ensimmäisen kerran -
hän oli se tyyppi, jota hän olisi kannustanut.
Selvisin siitä retkestä.
Sanoin itselleni: "Pidän lomaa kolme kuukautta. Selvitän, mistä on kyse."
En päässyt siitä kärrylle. Kävin lääkärissä pari kertaa,
ja kaikki elimeni vaikuttivat olevan kunnossa.
Ehkä olen vain tulossa vanhaksi ja tein helvetinmoisen matkan.
Mutta intuitiivisesti ajattelin, että jotain merkittävää oli tapahtumassa.
Tuolla tasolla ei voi toimia ikuisesti.
Niin se vain on. Sitä voi yrittää.
Yksi asia,
jota en saanut mielestäni, oli Indus.
Se oli aukko sielussani.
Tiesin luopuvani siitä, jos jättäisin melonnan.
Ja…
Kävelin pois.
Scottylle, sen muutoksen näkeminen…
Ammattilaisesta joksikin…
Nyt en tiedä, rakastanko sitä, mitä rakastin.
Nyt olen joella enkä ole terve. En ole joella, koska en ole terve.
Mikä hullu kierre se on ja voi olla jollekin.
Hän meni baariin. Hän meni joka asiassa liian pitkälle.
Käytin kaikkea. Olin "anna lisää" -kaveri.
Mitä tahansa, joka paransi oloa.
Ja sitten tapahtui, että hitaasti mutta varmasti -
yksi toisensa jälkeen kaikki häipyivät.
Se oli helvetillinen vankila,
koska olin aivan yksin.
Kolme kuukautta pois joelta muuttuivat kahdeksaksi pitkäksi vuodeksi.
Olin yksin kotona -
ja päätäni alkoi särkemään.
Näin kaiken kahtena ja aloin horjua.
Sitten vain menetin tajuntani.
Makasin vain siellä,
heräsin ja pääni tuntui halkeavan kahtia.
Jokin oli pielessä. Minun oli selvitettävä se.
Menin lääkäriin.
Kerroin, mistä oli kyse. Hän sanoi: "Kuvataan aivosi."
Siitä se kaikki alkoi.
Sain yöllä puhelun.
Sitten hän sanoi:
"Kävi ilmi, että minulla on pienen pesäpallon kokoinen aivokasvain -
pääni takaosassa."
Polvistuin.
Se oli kai hirvein hetki elämässäni.
Scottilla oli aivolisäkkeen adenooma. Niitä löydetään parilla tavalla.
Ihmisellä on paha päänsärky.
NEUROKIRURGI
Hänet kuvataan.
Suurin huolenaihe on näön menetys.
Kasvaimet voivat vuotaa.
Kun ne vuotavat, kasvain ei kasva nopeasti,
mutta volyymi kasvaa, koska vuoto täyttää kuopan -
ja painaa näköhermoa.
Kun ihmiset valittavat elämänsä pahimmasta päänsärystä -
ja yhtäkkisestä näön menetyksestä, on kyse hätätilanteesta.
He menevät ensiapuun, ja heidät leikataan vuorokauden sisällä.
Hänen kasvaimensa oli isokokoinen, ja se painoi näköhermoa.
Se piti hoitaa leikkauksella.
Tiesin, että edessä olisi 10 tunnin aivoleikkaus.
Eikä ollut mitään varmuutta.
Se oli oikean päävaltimon ympärillä.
Se teki leikkauksesta vaikeamman kuin keskiverto aivolisäkeleikkaus.
Päävaltimo voi vahingoittua leikkauksessa.
Mitä jos hän halvaantuisi täydellisesti leikkauksesta?
Millaista elämää se olisi hänelle?
Pahin skenaario olisi kuolema.
Kävelin käytävällä perheeni, Johnnien ja Willien kanssa.
Se oli helvetti kaikista pisin käytävä.
Menimme leikkaussaliin johtavalle ovelle,
ja sairaanhoitaja katsoi minua -
ja sanoi: "Nyt halit ja pusut jäähyväisiksi."
Minulla on kuva hänestä sairaalassa leikkauksen jälkeen.
Oli pelottavaa nähdä Scott sellaisena.
Kukaan ei ole voittamaton. Menetin sen uskon, kun Chuck kuoli.
Mutta nähdä ystävä kytkettynä laitteisiin -
oli meille käännekohta. Mietimme: "Mitä seuraavaksi?"
Kun poistimme kasvaimen, otimme kaiken pois näköhermosta,
kaiken, joka täytti kuopan.
Jäljellä ei ollut edes maapähkinän kokoista kasvainta.
Oli vaara, että se kasvaisi uudestaan, sillä valtimon ulkopuolelle -
ei päässyt käsiksi ilman liian suurta riskiä.
Kului kuukausi, ja mieleni oli selvä. Korvani olivat puhtaat.
Mieleeni tuli asioita, joiden olemassaolosta en tiennyt.
Ne olivat olleet poissa kauan.
Kun voi fyysisesti hyvin, auttaa se henkistä tasapainoa.
Mutta en puhunut siitä kenellekään.
Palasin heti samaan kaavaan.
Sama kuin häntä puukotettiin lapsena.
Ohitettava juttu. Kätke se.
Hänelle oli tärkeää, ettei kukaan tietäisi.
Helpoin tapa olla käsittelemättä jotain, on sulkea se pulloon.
Se ei ole sama kuin asioiden käsittely.
Se testaa vain kykyä sopeutua johonkin.
Pidin kasvaintani heikkoutena.
Olin elänyt koko elämäni olematta heikko.
Haavoittuvuus on pelottavaa,
kun on aina taistellut ollakseen turvassa.
Mitä pidemmälle fyysinen toipumiseni eteni,
sitä enemmän taannuin henkisesti.
Aivolisäkkeen kasvain painaa rauhasta.
Rauhanen vaikuttaa päivittäiseen vointiin.
Ne hormonit eivät elvy nopeasti. Joskus eivät koskaan.
Kerron potilaille:
"Voitte tuntea itsenne väsyneiksi tai masentuneiksi.
Kehon uudelleenkalibrointiin menee kuukausia.
Scott vetelehti ja odotti tutkimuksia vuoden:
"Tähän menee vielä puoli vuotta." Täytyy pysyä rauhallisena.
Hänen tapansa suhtautua siihen ei ollut paras.
Ystävänä on aina vaikea sanoa: "Masentaako tämä elämä sinua?
Onko tämä hidas ramppi seikkailujesi jälkeen?"
Miten sovitat ne kaksi yhteen?
Tarvitsin apua, mutten osannut pyytää sitä.
Käännekohta Scottille oli… En koskaan sanonut tätä hänelle.
Mutta hän vajosi pohjalle, ajoi päihtyneenä ja…
Kun hain hänet Sac Countyn vankilasta -
ja ajoimme kotiin, hän oli järkyttynyt.
Rattijuopumus pelasti hänet.
Olen aina uskonut, että ihmiset kohtaavat toisensa syystä.
Muistan, kun tapasimme ensi kerran.
YRITTÄJÄ
Yhteinen ystävä esitteli Scottin ja minut.
Tapasimme rinteessä, ja ne olivat sokkotreffit.
Siinä oli varmasti sähköä.
Kun tapasin Scottin,
esiin tuli kova Scott, joka oli parantumassa aivokasvaimestaan.
Hän oli intuitiivinen.
Hän osasi kommunikoida kanssani.
Rakastuin häneen heti.
Rakkaalle Patricialleni. Rakastan sinua paljon!
Rakkautemme oli rajua ja uskomatonta.
Hän ympäröi minut suojalla ja voimalla.
Oli selvä, että me molemmat tervehdyimme vähitellen -
menneisyydestämme yhdessä.
Silti välillämme oli vielä valtameri.
Olin kuin elämäni suurimman rakkauteni vanki,
jonkun kanssa, joka ei tiennyt, miten päästää minut sisään.
En ymmärtänyt, miksen päässyt lähemmäksi.
Uskon, että se ajattelutapa, jota hän tarvitsi joella,
sai hänet eristäytymään suhteessa.
Jos minulla oli huono päivä tai soitin häntä itkien,
hän vastasi: "Piristy, helvetti."
Hän lähestyi minua ja sanoi:
"En kestä tätä enää.
Olet täysin tunteeton ja sulkeutunut."
Minulle se oli kuin:
"Meidän on löydettävä uusi kieli, jolla kommunikoida."
Niihin aikoihin rohkaisin häntä -
menemään terapiaan ja selvittämään suhteemme negatiivisia piirteitä -
sekä sitä, miten ja miksi olemme tässä maailmassa.
Kuka käy terapiassa?
Pilkkasin sitä paljon nuoruudessani.
Hän ei ollut käsitellyt lapsuuttaan.
Hänen suhteissaan oli selvästi paljon asioita, jotka piti parantaa.
Olin alkanut iskostaa päähäni ajatusta antautumisesta.
Ja siinä vaiheessa minä -
kuuntelin, mitä hän halusi sanoa, ja -
menin hakemaan apua.
Hitaasti aloin keskustelemaan.
Mitä enemmän puhuin siitä,
sitä enemmän aloin parantumaan.
Saatoin tuntea, että haavoittuvuus oli vahvuus, ei heikkous.
Haavoittuvuus oli tie eteenpäin.
Hän meni syvälle joogaan, meditointiin,
lukemiseen, ja kerrankin hän mietti,
että hän voisi seurata sydäntään ja olla silti huippu-urheilija.
Jossain vaiheessa hän ei enää voinut elää sen verhon takana.
Hän näki ne edut, mitä esiintulosta verhon takaa oli.
Hän ei tuonut esiin sitä, mitä hän oli tehnyt elämässään aiemmin,
ei saavutuksiaan, ei sulkia hatussaan,
vaan pikemminkin: "Kuka olen nyt? Mikä on totuuteni?"
En parantunut vain fyysisesti,
vaan myös henkisesti.
Hän halusi yrittää taas melontaa.
En varmaan täysin ymmärtänyt,
miten iso juttu se oli hänelle.
Hänellä ei ollut muuta mahdollisuutta, kuin nousta hevosen selkään -
ja ryhtyä jälleen urheilijaksi.
Sanoin itselleni: "Nouse sängystä ja mene.
Älä huoli mistään muusta. Anna itsellesi mahdollisuus -
istua siihen juttuun. Pakota itsesi menemään siihen."
Hitaasti palasin melomaan.
Ensimmäinen kuukausi oli nöyryytys.
Jouduin uimaan paljon.
Tein paljon virheitä.
Epäonnistuin koko ajan.
Kirjaimellisesti aloitin aivan alusta.
Mutta sitten aloin voimaan paremmin.
Siitä tuli toinen luontoni.
Aloin taas tuntea rakkautta jokeen,
joka palasi elämääni.
Minä paranin.
Tiesin, että minun oli palattava North Forkille.
Siellä kaikki oli alkanut. Se paikka on minulle tärkeä.
Nousin autooni mennäkseni North Forkille.
Ilmestyi poika. Olin tavannut Aniolin.
Tiesin, että hän oli yksi maailman parhaista melojista.
Hän kysyi: "Menetkö joelle?" -Vastasin: "Kyllä."
Hän vastasi: "Hyvä. Tarjoatko kyydin?"
Vastasin: "Tietysti. Ota kamasi."
Noihin aikoihin…
AMMATTIMELOJA
…häntä ihailtiin.
Juttelimme paljon tuon tunnin ajomatkan aikana.
Puhuimme siitä, että hän halusi laskea neljä jokea.
Hän kysyi: "Mikä on neljäs joki?"
Sinä vuonna menin Pakistaniin.
Hän kutsui minut Indukselle.
INDUS
Sain siitä kipinän.
En uskoisi, ennen kuin olisin matkalla, mutta tehdään se.
Aniol teki minulle jotain,
jota en koskaan olisi tehnyt jollekin minun tilanteessani.
Hän otti minut mukaansa ja antoi minun oppia jotain, jonka olin menettänyt.
Aluksi hän oli minulle idoli.
Mahtava Scott, meloja, legenda.
Kun kuukaudet kuluivat, hänestä tuli todella hyvä ystävä.
Olin viettänyt suurimman osan melojanurastani -
torjuen kaikkia heikkouksia. Tässä minä sitten olin,
kaikista heikoin lenkki.
Melojaystäväni eivät torjuneet minua.
SCOTTIN PUTOUS, KALIFORNIA
20 VUOTTA ENSIMMÄISEN LASKUN JÄLKEEN
Olen hyväksynyt, että jos loukkaannun, on se onnettomuus.
Jos kuolen, niin tapahtukoon.
Tässä vaiheessa työ alkaa kantaa hedelmää.
Se oli sairasta. Olen helvetin kiitollinen teille. Saatana.
Edessäni oli joukko parikymppisiä poikia, jotka hoitivat minut kuntoon -
laskemaan Industa.
Ja minun piti mennä magneettikuvaukseen.
Tämä on vuosittainen rutiinini.
Menen kuvattavaksi -
ja saan tietää, onko kasvaimeni stabiili.
Tohtori Jian soitti minulle ja sanoi:
"Täytyy antaa sädehoitoa. Kasvain kasvaa."
He selittivät, mitä hänelle olisi tehtävä.
Sädehoitoa ja eri hoitomuotoja.
Muistan selvästi, että silloin Scott sanoi: "Paskat."
Peruutin kaikki vastaanotot lääkärin kanssa.
En halunnut tietää. En välittänyt.
Ainoa asia, jota ajattelin, oli päästä sinne.
Mennä melomaan Indukselle. Vain sillä oli väliä.
Mielestäni Pakistan rikkoi suhteemme.
Kiitos, kun annat minun mennä. Voi Luoja.
Minä vai Luoja?
Kaikki. Sinä, Luoja, kehoni,
aivoni, kasvaimeni, kaikki. Kaikki on hyvin.
Hän oli tehnyt sen hyvin selväksi mielessään,
ettei mikään eikä kukaan voisi estää häntä laskemasta Industa.
Minulle taas…
Kumppanillani ei pelkästään ollut aivokasvainta.
Hän myös vaaransi elämänsä toisella tavalla.
Kuinka voi istua ja odottaa, mitä tästä tulee?
Tulimme pisteeseen, jossa piti valita,
jatkammeko tätä rakkautemme polkua,
vai kunnioitammeko itseämme ja kuljemme eri teitä.
Päätimme kunnioittaa itseämme.
Scottille se merkitsi sen joen laskemista.
Naiset ja herrat, kiitos kun lensitte kanssamme…
Mihin tämä kaikki johtaa, on valtava kysymysmerkki.
Pelkään kuollakseni sädehoitoa ja uutta leikkausta.
Olen taistelija ja aion taistella.
Mutta jos se vie minusta parhaan osani, niin vieköön sitten.
Minulla ei ole epäilystäkään siitä, että Indus on pahin laskemani joki.
Siinä on hirveä määrä koskia, yli 200 viidennen luokan koskea.
INDUS, VIIMEINEN NELJÄSTÄ JOESTA
Kyse on pituudesta, olla siellä joka päivä haastamassa itseään rotkossa.
Olla täällä nyt on surrealistista.
Mitä teen ja mitä olen unohtanut.
Mitä olen kokenut… En uskonut tämän tapahtuvan.
Olin luopunut tästä.
Aivoleikkaukseni oli nöyryyttävin asia,
mitä minulle on tapahtunut. Sitten kuulin, että kasvain kasvaa taas.
Se oli toinen sairaan nöyryyttävä hetki.
Käytin seuraavat 10 päivää tajutakseni sen.
Todella onnekas ja kiitollinen.
On hienoa, että Scott on täällä.
Tämä on elämäntyön huipentuma. Tämän jakaminen hänen kanssaan,
ihmisen, jota kunnioitan eniten, on todella ainutlaatuinen kokemus.
Tapasin Scottin vasta eilen, kun saavuimme tänne Pakistaniin.
En tiennyt mitään hänen sairaudestaan -
tai ongelmistaan viime vuosina.
Hän oli ollut poissa pitkään.
INDUS-RETKEN JÄSEN
Ajattelin: "Pystyykö hän tähän?
Voiko hän todella laskea Induksen?"
Emme laske rauhallista jokea. Indus on kaiken huippu.
Tämän matkan jälkeen -
hän menee magneettikuvaukseen tarkistamaan kasvaimen.
Hänellä ei ehkä ole…
INDUS-RETKUEEN JÄSEN
…sitä elinajan odotusta, jonka toivoisimme hänellä olevan…
Menoksi.
Minulla on vastuu ryhmän johtamisesta.
Näyttää heille suunta ja tietää, minne olemme menossa.
Uskon tietäväni tärkeimmät osat,
mutta kyse on parista sadasta koskesta. Jotkut ovat kiinni toisissaan.
Jos ui yhdessä koskessa, syöksyy seuraavaan,
ja siitä tulee tunne, ettei koskaan ole turvassa.
Aina on vaarassa. Aina on riskejä, ja paineita riittää.
Se ei ole melomista ilman seurauksia.
Helvetin paska. Hitto!
Ota tuosta kiinni. Tartu siihen!
Tartu siihen!
En saa sinua tämän yli. Sori. Nouse pois.
Kun Aniol ui, me kaikki tajusimme,
että jos hän ui, me kaikki saatamme uida.
Se muutti kaiken sävyn minulle.
Kenelläkään ei ollut resursseja kohdata takapakkia.
Olemme valmiita lämmittelemään, saamaan kunnon levon -
ja jatkamaan huomenna.
En tunne mitään paineita tehdä enemmän, kuin mitä haluan.
Aion vain kuunnella sydäntäni.
Toivon, että pääsen ehjänä tämän jutun pohjalle.
En halua enää tehdä mitään mahtavaa.
Olen pikemminkin kiitollinen, että olen taas tien päällä.
Tunnen itseni todella pieneksi täällä.
Hei!
Helvetti!
Kosket ovat pitkiä ja mutkikkaita.
Se on vain valtava palapeli. Kokoamme sitä hitaasti.
Siellä on valtavasti liikettä ja isoja pyörteitä.
Jos niihin ajautuu, ui varmasti.
Kaikissa urheilulajeissa on edeltävä sukupolvi, joka on esikuva,
joka kehittää jotain äärimmilleen,
kunnes tulee muita nuorempia ja luovempia,
jotka ovat katsoneet muita nuoresta lähtien.
Nyt melon näiden poikien kanssa.
He ovat vieneet lajin uskomattomalle tasolle.
Minusta tuntuu, että itse kasvan ja opin jotain.
Jokainen tämän retken jäsen on ollut uskomaton.
Kaikki oli erilaista, kun olin heidän ikäisensä.
Siihen ei kuulunut egoa.
Tuo oli helvetin mieletöntä!
Tämä oli kannustavin retki, johon olen osallistunut.
Oli kunnia olla mukana, tukea tuota käyttäytymistä -
ja olla osa sitä tässä vaiheessa elämääni.
Nähdä Benny ja katsoa, kuinka Aniol halkaisee joen.
Menin sekaisin. Olin ällistynyt.
Olen käynyt monissa paikoissa ja rakastan niitä.
Mutta tämä paikka on erityinen. Se on ainutlaatuinen.
Olen kuin kotonani. Joet, vuoret ja hyvät ihmiset -
muodostavat yhdessä hyvän paikan, jonne tulla, nauttia -
ja tehdä löytöjä, koska en ole nähnyt tällaista paikkaa.
Kippis, veli. -Kiitos.
Salud, amigo. -Tämä on hiton hyvää.
Tiedämme, että se minne menemme, on matkan vaikein kohta.
Tietysti ennakoimme tilannetta. Olemme vähän hermostuneita.
Alajuoksulla on koski, jota olen ajatellut etukäteen.
Sen nimi on "Vauhdin tarve". Se on pelottava.
Olen yrittänyt hallita kaikkea elämässäni.
Kun kasvaimeni kanssa tajusin, etten hallitse sitä,
antauduin elämän virralle.
En yritä enää hallita minkään lopputulosta.
Toimin sydämeni mukaan.
Se antoi minulle paljon vapautta.
INDUS- JA GILGIT-JOEN YHTYMÄKOHTA
Hieno homma. -Me teimme sen!
Kiitos! -Neljäs joki! Mieletöntä!
Hienoa, että teimme sen. -Kiitos.
Näin silmäkulmastani, että Scott vain…
Hän nojasi päätään kajakkiin.
Näin, mitä hänelle merkitsi -
laskea vihdoin neljäs joki. Siihen oli mennyt 20 vuotta.
Helvetti soikoon.
En koskaan uskonut, että pystyisin tähän.
Minä tein sen.
Tämä on tositarina.
VIIKKO MYÖHEMMIN
Kun selvisin Induksesta, minua odotti magneettikuvaus.
Olin varma, että kasvain olisi kasvanut.
Varmasti.
Olin kuullut, että kun se alkaa kasvaa, se ei lopeta.
Menen magneettikuvaukseen -
ja odotan kuulevani, kuinka paljon se on kasvanut.
Tohtori Jian soittaa minulle:
"Hei, haluan vain kertoa, että -
kasvaimesi ei ole kasvanut."
En voinut uskoa, mitä oli tapahtunut.
On uskomatonta, että melonta -
ja avautuminen ympäröiville ihmisille -
voisi vaikuttaa kasvaimen kasvamiseen tai muuhun vastaavaan.
Ajatelkaa sitä.
Päädyin johonkin, jota aluksi olin pitänyt -
heikkoutena, joka masentaisi minut.
Nyt katson sitä.
Se on parasta, mitä minulle on tapahtunut.
Olen elossa kertoakseni siitä.
Scott osallistui tutkimukseen siitä, miten hänen urheilullinen elämäntyylinsä -
ja terapeuttinen matkansa vaikuttivat kasvaimen kasvamiseen.
Hän kertoo parantumisestaan muille ympäri maailmaa.
Taistelu kasvainta vastaan jatkuu.
Hänen lääkärinsä uskovat, että hän elää pitkän ja terveen elämän.
Hän meloo yhä ympäri vuoden.
Uskomaton tyyppi.
CHUCK KERNIN MUISTOLLE
Todella hyvä.
Hyvä.
Tekstitys: Marja Härmänmaa