Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Verden knækker alle,
og bagefter er nogle stærkere på de ødelagte steder.
- ERNEST HEMMINGWAY
Når man står oven over en rapid…
…er alt teoretisk.
Man forestiller sig hver eneste bevægelse.
Hver eneste strøm.
Hvert eneste rotag.
Alligevel er man udmærket klar over,
at selvom man har knoklet for at forberede sig på det ene øjeblik,
kan det stadig gå galt.
Da jeg forlod kajaksejlads, tænkte jeg…
SCOT LINDSGREN - EKSPEDITIONS-KAJAKROER
…at jeg ville være så god som ny og tilbage igen efter tre måneder.
Jeg planlagde ikke at opgive kajaksejlads for evigt.
Da jeg forstod, hvilken operation jeg skulle have,
gik det op for mig, at der ingen garanti var.
Jeg havde viet mit liv til at padle verdens farligste floder.
Men denne gang var det anderledes.
Det var i det øjeblik, at jeg vidste,
jeg skulle til at padle mit livs mest skræmmende rapid.
Det hele foregik i mit hoved.
Her er Today med David Bloom.
Godmorgen. Tillykke!
-Tak. -Tak.
Scott, du er kajakroer i verdensklasse,
men selv du tænkte: "Tænk, at vi vil gøre det her."
Hvorfor kalder folk denne flod for flodernes Mount Everest?
I eventyrenes annaler vil denne første nedsejling
blive husket som en af vor tids mest gennemførte ekspeditioner.
Scott, hvad skal du nu? Du er blevet 30.
Hvad er det næste store eventyr?
Der er et sted i det vestlige Tibet. Det hedder Kailashbjerget.
Fire floder har deres udspring ved bjerget.
De flyder i de fire kardinalretninger.
Jeg vil gerne fuldføre de fire største floder i Himalayabjergene.
Det kan ikke anbefales til nybegyndere. Det er en stor udfordring.
Nej, det er for en, der fokuserer knivskarpt på det,
og som har forpligtet sig til at padle de store floder.
CALIFORNIEN
Mit tidligste minde er nok min fars båd.
Min far var interesseret i dragbåde.
Når han startede den, rystede hele huset.
Min far var vild dengang.
Vi boede ikke tæt på hverken bjerge eller hav.
DUSTIN LINDGREN, SCOTTS BROR
Vi voksede op i varme dale: San Bernardino, Fresno, Sacramento.
Vi var præget af livet i de områder.
Drengene...
MARY LINDGREN, SCOTTS MOR
...jeg taler om dem begge, for de følges næsten altid ad.
Brødrene havde et meget nært forhold.
Jeg mente, at sunde børn var aktive børn,
så man slap for lægeregninger.
De tidlige år var sjove. Virkelig sjove.
Så blev deres far og jeg skilt.
Det fortrød jeg i mange år.
CRAIG LINDGREN, SCOTTS FAR
Jeg følte, vi skulle have holdt ud.
Men det ville skæbnen ikke. Det skete ikke.
Min mor havde lige mistet sit job, og hun besluttede at få en uddannelse.
På det tidspunkt levede vi af studielån.
Min far var handelsrejsende. Han var der bare ikke.
Vi boede i San Bernardino, og vi voksede op i et hårdt kvarter.
Vores hjem var trygt og godt, men blot to gader derfra
var det en helt anden verden.
Der var ludere på gadehjørnerne. Der var narkohandlere.
Der var børn i skolen, der var bevæbnede.
På det tidspunkt så vi kun en udvej
for at klatre op ad rangstigen og opnå respekt,
og det var gennem at være fysisk og at kæmpe for at bevise sig selv.
Hvis nogen udfordrede os, var det sådan.
Vi ville bare trække blusen af og begynde at slå.
Vi blev mobbet voldsomt, især mig.
Jeg var på vej hjem fra en ven.
Jeg kom op at slås med et par børn. Den ene stak en kniv i skulderen på mig.
Heldigvis var jeg hurtigere end de andre børn, og jeg løb fra dem.
Jeg styrtede ind ad fordøren og fortalte min bror, at jeg var blevet knivstukket.
Jeg husker det godt. Vi talte om, hvordan vi kunne skjule det for min mor.
Han ville sikre sig, at jeg ikke ville sige noget.
Vi vidste, at jo mere vi skjulte for vores forældre,
jo mindre stress gav det dem.
Vores holdning var: "Vi glemmer det. Vi taler ikke om det igen."
Der var ting i vores barndom...
Måske blev vi midlertidigt bortvist fra skolen, eller Scott blev anholdt
for dumme ting.
Det skabte nogle negativer sider i vores karakter.
Vi mistede huset. Jeg havde ingen penge.
Den slags, ikke? Vi kunne ikke mere.
Det var på tide at få Scott og Dustin ud af San Bernardino.
Min mor dimitterede fra college,
og vi flyttede til Rocklin/Roseville i Sacramento Valley.
Der begyndte tingene at gå lidt nemmere.
Vi boede ved siden af Stanley-familien.
De boede tæt på Mary og drengene og fik dem interesseret i rafting.
Lige så snart vi fik sommerferie, tog vi ud til bjergene, til floden.
Vi gjorde ting, Scott og jeg aldrig havde oplevet før.
Vi så det som en mulighed.
Doug, den ældste bror, drev en raftingguideskole.
Han præsenterede os for tanken om, at der var mere i livet
end at feste, komme i slagsmål og lave ulovligt lort.
Dustin og Scott gennemførte begge guideskolen og blev flodguider.
Det var deres sommerjob.
Dengang tænkte jeg: "Det er virkelig noget, der tiltaler mig."
Når man er flodguide, er man ansvarlig for folks liv.
Det gav pludseligt min bror og mig et helt nyt livssyn.
Vi gik fra at være på gale veje
til pludselig at være ude i naturen og have et stort ansvar.
Jeg ønskede, at de skulle følge deres drømme,
finde deres egen vej i livet og gøre, hvad de ville.
Jeg vidste også, at de var gode til, hvad de end gjorde.
Jeg kunne kun se, at han lå og sov i en sovepose ved flodbredden.
Hvilken fremtid var der i det?
Jeg kunne ikke se en profession.
Det så jeg først, da jeg tog med ham på Colorado-floden.
Jeg var overvældet.
Det var en fantastisk tur.
Der vidste jeg det. Lige der.
Floden oplyste både min bror og mig.
Den kanaliserede en negativ energi, vi havde i os,
og fik den vendt, så vi kunne bruge den på en positiv måde.
Der var intet andet i livet, jeg havde lyst til på det tidspunkt
end at rejse ned ad en flod. Jeg var solgt, helt og holdent.
Første gang jeg oplevede kajaksejlads, var det igennem rafting.
En af mine venner beskrev det for mig.
Han sagde: "Rafting er ligesom at køre en bus.
Men kajaksejlads er som at køre en sportsvogn.
Du vil køre sportsvognen." Jeg svarede: "Ja, det vil jeg."
For en, der intet ved om kajaksejlads,
er strømfald, rapids, i en flod i bund og grund skabt af bølger, huller,
sten og strømme.
Hvis man ikke undgår nogle af de ting, kan man sidde fast.
Kajakken kan blive rullet rundt.
Kan man ikke selv rulle kajakken, kan det ende med en svømmetur.
Og så er man prisgivet floden.
Kajakker giver en fantastisk mulighed for at navigere ned ad en flod
i modsætning til alle andre fartøjer.
Jeg satte mig i kajakken. Jeg kæmpede en del i starten,
men det var min første rigtige langvarige periode i en kajak.
Bagefter måtte jeg træffe en beslutning.
Om jeg ville på college
eller arbejde med kajakker som flodguide?
Jeg besluttede at gøre det sidstnævnte, og det forår, da jeg var færdig som guide,
læssede jeg kajakken på bilen og kørte til Banks i Idaho.
Pludseligt padlede jeg på North Fork of the Payette-floden hver dag.
Dengang var North Fork stedet, hvor alle kom.
Der mødte jeg Charlie Munsey.
På det tidspunkt var Charlie kongen af North Fork.
North Fork of the Payette. Jeg fik dem til at skrive det
på mit kørekort.
Jeg har sikkert padlet
ned ad North Fork på forskellige niveauer 700 eller 800 gange.
Scott Lindgren dukkede op i Idaho. Han kom kørende i en Toyota,
der så ud til at have kørt et par millioner kilometer.
Han havde afgjort mindreværdskomplekser.
Han var meget motiveret til at ro kajak.
Charlie og jeg klikkede øjeblikkeligt
Det faldt bare naturligt. Jeg var fire eller fem år ældre,
og han var et naturtalent.
Jeg har altid været tryg ved at have Scott med.
Jeg vidste, jeg havde en stabil partner, som jeg kunne regne med.
I begyndelsen af 90'erne tog jeg en enkelt gang til Nepal
og padlede ni eller ti floder.
Jeg overtalte Scott til at tage derover sammen med mig.
Han behøvede ikke at sige mere.
Jeg sagde: "Ja. Jeg sparer alt det op, jeg tjener her,
og så tager vi til Asien."
Han var knap nok færdig med skolen, da han rejste.
Det var svært at lade ham tage afsted.
Han var meget fokuseret,
og det blev hans liv.
Jeg indså, at kajaksejlads ikke kun var noget,
der fandt sted i Californien, i Idaho, i USA.
Det fandt sted over hele verden.
Jeg var stadig meget ung. Jeg var 20 år gammel.
Jeg var et barn.
Vi har altid prøvet at gøre de ting, der ikke var blevet gjort før,
så det gav et ekstra element.
Jeg havde hørt om et helligt bjerg, der hed Kailash.
Kailash ligger helt ude i det vestlige Tibet.
I over 5,000 år har folk skrevet om,
hvordan fire store floder i Himalaya og Karakoram
får vand fra gletsjerne.
Da vi begyndte at lære om myter og overleveringer om Kailash,
blev det tydeligt, i hvilken retning jeg skulle.
Jeg opgiver alt andet i mit liv. Jeg vil bare træne så hårdt som muligt
for at komme i form til at padle alle fire floder.
Det var der, drømmen startede.
Da jeg kom hjem fra det første år i Nepal,
var det den type raftingekspedition,
der skabte præcedens for Californien.
Næste forår købte jeg et lille, billigt Hi8-videokamera,
og jeg mødte John, Willie og Chuck Kern for første gang.
Det er lige meget, om man er kajakroer.
Hvis ens livsvæsen begyndte på eller tæt ved en flod,
er der en form for underforstået ydmyghed. Man hører hjemme der. Der er kammeratskab.
Dengang var der ikke så mange, der gjorde det.
Når man så en kajak, var stemningen entusiastisk.
Endte man ved en flod, hvor der var andre kajakroere,
fandt man sin familie.
Så snart vi mødte Scott, gjorde vi vores bedste.
Han gjorde sit bedste.
Han er uden tvivl en naturlig leder.
Scott bidrog til gruppen med den her ide:
"Jeg stikker et kamera mellem benene. Jeg tager det med ned ad floden."
Johnnie havde et almindeligt kamera, Chuck opildnede til noget andet.
Chuck var den bedste.
Han var drivkraften for os alle.
Der var ingen bedre i verden dengang,
og det føltes, som om vi var med for fornøjelsens skyld.
I kan ikke få ham til at grine.
Kajaksejlads med Willie og Johnnie... De er mine to bedste venner.
Kajaksejlads med dem er et af målene.
Det bringer automatisk energiniveauet op.
Man får det automatisk bedre, når man står og ser ned startstedet
og ser begge sine brødre stå dernede og smile.
Jeg fik rollen som ham uden kamera.
Jeg tænker på gruppen, på sikkerhedsudstyr, på hvad der foregår.
Vi slog vores roller fast på floden.
Vi begyndte at fungere som et hold.
Det var en eklektisk gruppe unge fra hele verden,
og af forskellige årsager så vi det på samme tid.
Vi havde en grundlæggende viden,
men der var afgjort plads til at få mere viden.
Det var vendepunktet for, hvad der var muligt i en kajak.
Det skyldtes både udstyret og min brors film.
Vi så optagelserne fra hans lille videokamera.
Ingen havde dokumenteret den slags før. Vi sagde:
"Vi starter et produktionsselskab og ser, hvor det fører os hen."
Der var muligheder overalt.
For første gang i kajaksejladsens historie
var der en gruppe mennesker, der kun fokuserede på kajaksejlads.
Det var det hele.
Jeg sagde faktisk: "Hvordan kan man tjene penge på det?"
Vi havde set nogle af de andre film om ekstrem kajaksejlads.
Der fandtes ikke mange. Der var Southern Fried Creekin'.
Lad os se, hvad ville du gøre i en situation som denne?
Sådan gør man det. Man kan lave film om kajaksejlads.
Deres første film var Good 2 the Last Drop.
En hamrende fed film.
Fuck, den var god. Har I set den?
Selvom de første film var ret platte,
var white-water-verdenen ved at vælte bagover.
Det var begyndelsen på Driftwood Productions.
Jeg gik fra at være flodguide til at optage kajaksejlads for min bror.
Han indså, at jo bedre han blev til at optage og vinde ting som en Emmy,
jo større var hans chance for større budgetter,
hvilket førte til større rejser.
Det var spændende at være deres mor.
De var ved at blive ret kendt.
Vi var på rette tid og sted og gjorde det rigtige.
Og kajaksejlads blev vildt populært!.
Kom så, Scott.
Sådan!
Så du det? Det var sygt.
Det var en lykkelig tid. Alt var, som det skulle være.
Vi følte, at alt var muligt.
-Hvordan gik det? -Det var sygt.
Min bedste tur nogensinde. Hvad med dig, Scotty?
Hvor skal du hen nu?
Jeg kører til Colorado for at padle der.
Det var den sommer, vi hørte om Black Canyon of the Gunnison.
Det er et fredet fortidsminde.
Det er en meget dyb kløft i Colorado-plateauet.
Vi besluttede, at vi ville være tættere på flodens niveau.
Vi kan måske finde en ny måde at lægge puslespillet på.
Mens vi går nedad, forsvinder der meget vand,
og man skal være sikker på, at du kan manøvrere der.
Chuck tog afsted for at manøvrere tricket.
Chuck padler ind i en flad klippe, der ligger under vandoverfladen,
og kommer ret hurtigt til at sidde fast.
Han sidder i vand til taljen, og så forsvinder han.
I den tid, der gik, mens jeg kiggede,
vendte mig for at tjekke strømmen og vendte mig om igen,
blev Chuck overmandet af vandets kraft på hans ryg.
Det var bare øjeblikket, fremdriften, hvad det nu var.
Det var på det sted.
Det nære forhold, der eksisterede mellem Chuck og Scott,
var ikke så forskelligt fra det nære forhold mellem mig og Chuck.
Vi var brødre. De udviklede sig ud fra det.
De udviklede sig ud fra det forhold. Det gjorde vi alle.
Han var den syvende, der druknede det år.
Fire eller fem af dem var med i vores kreds.
Det blev bare brutalt.
"Hvad fanden laver vi?"
Da Chuck døde,
blev tingene meget mere alvorlige for Scott.
Det tvang ham længere ud på kanten.
Jeg sad fast i en følelse af vrede. Jeg blev meget vred.
Hvis man var i dårlig form eller var psykisk ustabil,
hvis man udviste nogen form for følelsesmæssig svaghed,
så var man en trussel mod sikkerheden på turen.
Derfor blev man straks udstødt.
I stedet for at spørge: "Er du okay?"
sagde vi: "Tag dig sammen, for helvede.
Er du ved at bryde sammen, så tag dit lort og forsvind."
Det er den sædvanlige procedure, ikke? Det er pastoren.
Pastor, vil du tage alle mine synder?
Vi havde ikke mange følsomme snakke om, hvordan folk havde det.
Vi debriefede oplevelserne på den måde, vi kendte bedst:
Ved at åbne en flaske whisky og bruge lidt tid sammen med den
og mindes, men vi lærte ikke nødvendigvis ret meget om os selv.
I de første år fortalte han mig om,
hvordan han havde haft en ret hård opvækst.
Jeg tror, at det gav ham mindreværdskomplekser
og tvang ham til at finde en måde at beskytte sig selv på.
Han gjorde det ved at være hård og hård mod andre mennesker.
Jeg havde mistet for mange venner, alt for mange venner.
Derfor var det nemt at være et dumt svin.
Man sagde bare: "Du er ikke skabt til det her. Forsvind."
Ingen af os vidste, hvordan vi skulle klare det.
Når det blev udfordrende, løb jeg bare ned til floden.
Man mister nogen, ikke?
Man vil…
Man vil have ham tilbage. Man vil finde ham.
Man fandt ham ikke ved ikke at padle.
Den bedste måde at få kontakt med ham på var ved at komme tilbage til floden.
Vi måtte forelske os i kajaksejlads igen
og finde inspirationen til det, der begyndte i Californien for os alle,
men overføre det til et større geografisk område.
Hvad Scott angår, begyndte det også at give tonen an for de fire floder.
Første gang, vi kom op på hesten igen sammen,
var Øvre Karnali.
KARNALI-FLODEN DEN FØRSTE AF DE FIRE FLODER
Optager du?
For kajakroere har Kailash-bjerget en særlig betydning.
Hinduerne mener, at når det regner på toppen af Kailash-bjerget,
løber vandet ned i undergrunden og løber rundt om bjerget syv gange.
Den kommer ud i fire kardinalretninger gennem Shivas lokker.
I vest flyder Sutlej-floden. I nord flyder Indus-floden.
I øst flyder Tsangpo-floden, og i syd flyder Karnali-floden.
Vores rejse begynder på Karnali-floden.
At foretage en pilgrimsrejse til Kailash
og derpå padle de fire store floder, der flyder fra bjerget,
var efter min mening det højeste, man kunne opnå i sporten.
Nu er vi nået ned ad kilden til Karnali-floden her.
Vi står over for den første nedsejling i kløfterne i Øvre Karnali.
Det er dag et ud af omkring 20.
Vi sætter kajakkerne i vandet, og det tager os syv dage at padle hovedkilden.
Den første kløft var umulig at komme ud af.
Væggene var 1800 - 2500 meter høje.
Man er i en kløft på et afsides beliggende sted.
Den eneste vej ud er ned ad floden.
Man er på egen hånd.
Hvad så, Scott?
Lidt regn.
Er du bekymret?
Det nytter ikke noget.
Da vi kom ind i midten af Karnali, var det svært for alle.
Men for Charlie var det ekstra svært.
Han følte stærkt, at vi muligvis var gået lidt for vidt.
Det er virkelig… en stor kløft.
Han var ude af sin komfortzone.
Det føltes, som om jeg var i en krigszone,
da jeg var derude. Det får hjernen til at lave numre.
Jeg følte, de andre var stærkere, og det knækkede mig.
Det var virkelig hårdt.
Jeg har set mange mennesker…
Jeg har set det øjeblik, når de går deres vej.
Det varer ikke evigt. Man skal have en indre ild.
I samme øjeblik, den ild bliver ustabil, bliver det farligt.
Vi nåede ud af kløften, og næste dag besluttede han,
at han ikke ville følge med os derfra.
Jeg tror ikke, at jeg indså, at det betød for evigt.
Det var et betydningsfuldt øjeblik for Charlie og mig,
for det var sidste gang, jeg padlede med ham.
Charlie forstod historien, baggrunden for det hele.
Det var Charlies drøm i lige så høj grad som min at padle alle fire floder.
Sådan, kammerat.
-Okay. Pas på jer selv. -I lige måde.
Vi ses derhjemme.
Jeg så mig selv som Scotts mentor.
Jeg tænkte: "Scott har mere talent end mig. Han har en god chance."
Vi var tydeligvis på et andet niveau,
og det knuste mit hjerte.
Vi gjorde turen færdig, og dengang var det
en af de mest betydningsfulde flodrejser, jeg havde foretaget.
Kort efter mødte jeg Mikey og Allan
til den første tur ned ad Sutlej-floden.
INDIEN
Scott fortalte mig om drømmen
om at padle Kailash' fire floder, mens vi var på Sutlej-floden.
SUTLEJ-FLODEN DEN ANDEN AF DE FIRE FLODER
For at sammenligne det med en anden sport
er det vel som at bestige alle fire sider af verdens højeste bjerg.
Et af hovedtrækkene ved Sutlej-floden
er den lodrette klippevæg på 800-900 meter, der omgiver floden.
Det var første gang, jeg padlede med Scott.
Han blev nok frustreret, for vi var nok lidt langsomme,
og han var vant til at kaste sig ud i tingene.
Men til sidst gjorde det vi det alle sammen.
Nogle gange kan størrelsesforholdene være skræmmende,
når man ved, at faldet er på flere tusind meter.
Men vi tog det en dag ad gangen.
Jeg husker turen godt, for der slog det mig,
at der var dæmninger på floderne i Himalayabjergene,
og at de ødelagde floderne.
Og nu er det område, et af de fedeste, dybeste,
bedste white water-områder, oversvømmet.
Fantastisk white water.
Der er en stor flok mennesker,
der venter på at fejre sammen med os her i Rampur.
Turen på Sutlej-floden gjorde os tændt på ideen,
fordi vi tilbragte hver aften med at snakke om Tsangpo-floden.
TSANGPO-FLODEN
Tsangpo-floden, logistisk set,
var på et helt andet niveau. Den var et vilddyr.
Jeg kontaktede Charlie:
"Hej, jeg presser på for at komme til Tsangpo,
og jeg vil have dig med."
På det tidspunkt var jeg optaget af fotografering,
jeg var blevet lidt ældre, jeg padlede ikke så meget.
Derfor var det ikke så vigtigt for mig at prøve at få alle fire floder.
Min fremtid lå i at fotografere den næste generation.
Charlie og jeg var besatte af Tsangpo-floden.
Det er verdens dybeste kløft.
Man har Gyala Peri på 8,000 meter på den ene side
og Namcha Barwa på 7,600 meter på den anden.
Man sejler gennem kløften, der er knap 250 kilometer.
Det er en nedsejling 3,600 meter
gennem noget, der falder
fra det tibetanske plateau med astronomisk fart.
På samme tid var der et andet hold, Whitwalker-holdet.
Jeg begynder at blive nervøs for, om de kommer først i mål.
De her fyre dukkede op og gik i gang,
men der gik ikke længe, før Doug Gordeon begik en fejlmanøvre.
Han blev presset ud i midten af floden og blev aldrig set igen.
Det var tragisk, og da det skete, indså vi, at vi skulle tage os god tid.
Der var mange forberedelser og måneder, hvor vi stirrede på satellitkort
og var skrækslagne.
Der var lag på lag af politiske forhindringer,
og det bliver hurtigt større end livet.
KINA
Der var mange komponenter,
og jeg havde mange søvnløse nætter, mens vi planlagde ekspeditionen.
Jeg solgte min sjæl på mange forskellige niveauer.
For at det skulle lykkes, skulle jeg have det allerbedste.
I dag er en stor dag i historien.
I dag skal Scott Lindgren, Johnnie Kern, Willie Kern,
Dustin Knapp, Mike Abbott, Allan Ellard og Steve Fisher
padle Yarlung Tsangpo-floden.
Det bliver ret intenst. Floden er afgjort stor.
…blev ramt af en bølge, og…
…da jeg nåede frem, ramte den ham igen.
Det viser sig at være et grimt sted.
Jeg ved ikke, om Dustin optog det, men jeg fik tæsk.
Jeg røg i et hul. Jeg troede ikke, jeg kom op igen.
Lang dag.
Vi er cirka seks kilometer over Rainbow Falls.
Den her rapid er indgangen til en stor kløft,
der var et stort problem på vores kort.
Det var varigheden.
Det var det lange træk. Det var lidelsen.
Der er ikke noget bedre end at lide.
Jeg var tiltrukket af det. Jeg kunne godt lide det.
Lige nu sidder jeg lige oven over
et af de mest magtfulde steder på planeten Jorden:
Rainbow Falls, et vandfald på 21 meter.
Lige under det er der et vandfald på 40 meter,
hvor kraften i Himalaya-bjergene samles.
Den rejse, der venter os, tager nu en anden retning.
Vi er nødt til at gå over et pas,
der er en stor forhindring for ekspeditionen.
Det var et meget vanskeligt område.
Mister man fodfæstet, er der 600 meter ned til floden.
Ingen sagde, vi skulle bestige Namcha Barwa undervejs.
Jeg håber bare, at vi alle kommer sikkert ned herfra,
for vi har en nedsejling her, der bliver et helvede.
Man lærer hurtigt meget om folk, og hvordan de fungerer,
når man tilmelder sig noget, der ikke nødvendigvis er let.
Det er livet under et forstørrelsesglas.
Vi havde lige gået over et pas på 3,600 meter.
Bærerne siger: "Hvis I ikke giver os dobbelt så mange penge som aftalt,
efterlader vi jer heroppe."
De truede også med vold.
-Hvad er tallet? -De vil stjæle alt og gøre os fortræd.
Hold op med at tale om penge! Hører du mig?
Jeg tror, Scotts tålmodighed var opbrugt.
Det var den eneste gang, hvor jeg så et glimt af hans sårbarhed.
Andre ville måske sige nervøsitet.
Pis!
Ja? Hvad fanden vil I gøre?
Det overraskede mig. Er det stress?
Eller foregår der noget mere? Foregår der noget i hans hoved?
-Vi er allerede på skideren. -Nej. Vi har problemer.
Men vi er ikke helt på skideren.
Lige nu har vi ingen andre muligheder end at betale, hvad de vil have.
Når man har været afsted i 25-30 dage, ændrer dynamikken sig.
Det bliver meget mere følsomt, og jeg havde ikke haft en pause overhovedet.
Det, der skete i dag, var første gang i de ti år, hvor jeg har rejst i Himalaya,
hvor jeg er blevet holdt som gidsel og berøvet af vores 43 bærere.
Vi skal til Payu, hvilket er godt.
Jeg tror, alle er klar til at komme væk herfra.
Det burde slet ikke være lykkedes for os derinde.
Hver eneste dag skete der noget, der truede ekspeditionens udkomme.
Det faktum, at vi klarede det… Selv den dag i dag
er jeg forbløffet over det, når jeg ser tilbage på det.
Da jeg kom hjem fra Tsangpo,
var jeg meget drænet, både følelsesmæssigt og fysisk.
Godmorgen. Tillykke!
-Tak. -Tak.
Scott, du er som sagt kajakroer i verdensklasse.
Men selv du skulle lige synke en ekstra gang.
Tsangpo-oplevelsen var meget krævende for alle,
men jeg vil være så dristig at sige, at det var hårdest for Scott.
Og det ændrede alt.
I den her sport skal man være mentalt fokuseret
i mange dage ad gangen uden ophør,
og når så vi kom hjem,
ville vi være udmattede af at holde sammen på os selv.
Vi kendte kun en måde at slippe fri af presset på: Ved at gå på druk.
At komme hjem er en af de sværeste ting ved at gøre det her.
En flaske øl mere!
Det er alt, hvad jeg ønsker mig!
Jeg skal absorbere det i mit liv og bruge det til noget positivt.
Jeg skal ikke bare sidde og ønske, at jeg stadig var der.
Man befinder sig i et mønster,
hvor man er på en intens ekspedition i mange dage i træk,
kommer hjem, tager på druk, finder udstyret frem og tager afsted igen,
og den adfærd gentager man.
Det er en skør måde at leve på.
Når man er færdig med en stor ekspedition, der får megen opmærksomhed,
er det første, alle spørger om: "Hvad skal du så nu?"
Det var det, du gerne ville.
Du er 30 nu, så hvad er det næste store eventyr?
På det tidspunkt var mit mål Indus-floden. Det var den fjerde og sidste flod.
Jeg har padlet Sutlej, Karnali og Tsangpo. Så er der kun Indus tilbage.
Men pludseligt lukker Pakistan sine grænser for enhver form for turisme.
Jeg følte bare, at jeg ville holde lidt fri og trække vejret lidt.
Men det var problemet. Jeg havde aldrig fri.
Vi har været på turne rundt i USA. Det har været en succes,
og jeg håber, I nyder showet i aften.
Jeg blev fløjet rundt i hele landet for at deltage i filmens premiereaftener,
og jeg havde et tv-program.
Jeg var ikke vant til det.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle håndtere det, og jeg lod det få overtaget.
Før handlede alt om kajaksejlads.
Pludselig handlede det mere om filmproduktionen.
Det var tydeligvis en overgang
til større budgetter, men så skal man fremvise resultater.
Man skal præstere.
Folk har pludseligt helt andre forventninger til en.
Det var nærmest et fuldtidsjob,
og det handlede mere om at være forretningsmand
i arbejdet med større sponsorer og flere penge.
Det var et stort vendepunkt for alle
i forhold til at hænge ud med Scott og tage på ture med ham.
Jeg havde en samtale med ham, der var ganske enestående.
Han sagde: "Jeg er ligeglad med at fyre den af ned ad floden.
Jeg tænker bare på at få gode optagelser og betale mit huslån."
Jeg havde aldrig hørt Scott tale sådan før.
Det er det modsatte af, hvad vi prøver at gøre.
Vi er der bogstaveligt talt for at fyre den af ned ad floden.
I de følgende år begyndte jeg at rejse til Afrika.
HVID NIL I UGANDA
Jeg havde det nok ikke optimalt, hverken fysisk eller psykisk,
men vi var på vej til Murchison Falls.
Det er en af de mest skræmmende flodture, jeg har oplevet.
På højre side af floden holder Lord's Resistance Army til.
Der er vanvittigt stort white water.
Der er verdens største koncentration af krokodiller og flodheste.
Det er et sted, man skal tage yderst alvorligt.
Går der noget galt i vandet,
kan der være nogen, der venter for enden af strømhvirvlen.
Det er en strækning, jeg kun har padlet en gang,
og som jeg ikke har i sinde at tage tilbage til.
På den tur kunne jeg se, at der var noget galt med min bror.
Han følte sig fysisk svag.
Han måtte glemme frygten.
Han vidste, han ikke kunne være den, der svigtede gruppen.
Han kender reglerne.
Det første, jeg bemærkede, var, at han ikke padlede lige så godt som normalt.
Der begyndte at ske det,
at når jeg tippede i kajakken,
begyndte jeg at miste fornemmelsen af omgivelserne.
Jeg mistede ikke bevidstheden, men jeg vidste ikke, hvor jeg var.
Jeg havde også svært ved at rulle kajakken.
Det var det sidste sted i verden,
man havde lyst til at kæmpe med en grønlændervending.
Scott pressede folk i gruppen, hvis deres indsats lod noget tilbage at ønske,
ved at sige til dem: "Du skal sidde over denne gang."
På Murch-sektionen skete der for første gang det,
at han var den, han ville have givet en peptalk.
Jeg kom hjem fra ekspeditionen.
Jeg tænkte:
"Jeg tager tre måneder fri. Jeg må finde ud af, hvad der foregår her."
Jeg kunne ikke sætte fingeren på det. Jeg tog til lægen flere gange,
og alle mine tal virkede til at være fine.
Måske er det bare slut. Jeg bliver ældre,
og det har sgu været vildt fedt.
Men jeg følte instinktivt, at der foregik noget mere alvorligt.
Man kan ikke fungere på det niveau for evigt.
Det er helt sikkert. Man kan prøve.
Den ene ting,
jeg holdt fast i med alle kløer, var Indus.
Det var hullet i min sjæl.
Jeg vidste, at jeg gav slip på det, da jeg gik min vej.
Og…
…jeg gik min vej.
At se Scottys forvandling
fra professionel
til en, som ikke engang ved, om han elsker det, han elskede før.
Fra: "Jeg er ude på floden, men har det ikke godt,"
til: "Jeg er ikke på floden, for jeg er ikke rask."
Det er en sindssyg spiral at være i.
Han gik på bar. Han gik for vidt med alting.
Jeg brugte alt. Jeg var typen, der sagde: "Mere, tak."
Alt, hvad der fik mig til at få det bedre.
Langsomt, men sikkert, skete der til sidst det,
at alle begyndte at forsvinde, en efter en.
Det var som at være i fængsel,
for man er helt alene.
Tre måneder væk fra floden blev til otte lange år.
Jeg er alene hjemme,
og jeg får hovedpine.
Jeg begynder at se dobbelt og at bevæge mig.
Så mister jeg bevidstheden.
Jeg lå der bare.
Da jeg vågnede, havde jeg en dundrende hovedpine.
Der er noget galt. Jeg må finde ud af, hvad der foregår.
Jeg tager til lægen.
Jeg fortæller ham om det.
Han siger: "Lad os tage et billede af din hjerne."
Det var begyndelsen på det hele.
Jeg blev ringet op om aftenen.
Han siger:
”Det viser sig, at jeg har en hjernesvulst på størrelse med en lille baseball
i baghovedet."
Jeg faldt på knæ.
Det var et af de værste øjeblikke i mit liv.
Scott har hypofysenadenom. Hypofysetumorer opdages på flere måder.
Folk har slem hovedpine og tager på skadestuen.
Vi ser det på en scanning.
Vi er mest bekymret for synstab.
Tumoren kan af og til bløde.
Når den bløder, vokser tumoren ikke hurtigt,
men blødningen fylder mere i hovedet
og presser på synsnerven med det samme.
Når folk kommer og siger, de har deres livs værste hovedpine
og de oplever et pludseligt synstab, kræver det akut lægehjælp.
De tager på skadestuen og bliver normalt opereret
inden for de næste 24 timer.
Hans svulst var meget stor og pressede på synsnerverne.
Det krævede en operation.
Jeg kunne forvente en hjerneoperation, der tog otte til ti timer,
og der var ingen garantier.
Tumoren svøbte sig rundt om højre halspulsåre.
Det gjorde operationen mere kompliceret end den gennemsnitlige hypofyseoperation.
Ved operationen kan der ske skader på halspulsåren.
Lad os forestille os, at han blev fuldstændig invalideret
af operationen. Hvilket liv ville det give ham?
Men den værst tænkelige situation ville være, at han døde.
Jeg gik ned ad gangen med sammen min familie, Johnnie og Willie,
og det var sgu verdens længste gang.
Vi kommer til døren til operationsstuen,
og sygeplejersken ser på mig
og siger: "Nu er det tid til at kramme, kysse og sige farvel."
Jeg har et billede af ham, hvor han ligger på intensiv efter operationen.
Det er også skræmmende at se Scott på den måde.
Ingen er uovervindelig. Den tro mistede jeg, da Chuck døde.
Men at se sin ven forbundet til alle de maskiner
var et interessant vendepunkt for os: "Hvad bliver det næste?"
Da vi fjernede tumoren, fjernede vi også presset fra synsnerverne,
alt, hvad der fyldte området omkring den tyrkiske sadel.
Tilbage var en lille del af tumoren, ikke engang på størrelse med en jordnød.
Han kan risikere, at den vokser igen, for det var alt for risikabelt
at fjerne, hvad der var på ydersiden af halsåren.
Der går en måned. Jeg kan tænke klart igen,
jeg kan høre igen.
Jeg oplever ting, som jeg ikke engang vidste eksisterede,
fordi de havde været væk så længe.
Når man har det godt fysisk, hjælper det ens mentale stabilitet.
Men jeg talte ikke med nogen om det.
Og jeg faldt tilbage i det gamle mønster.
Det var ikke anderledes, end da han blev stukket ned som barn. Han skjulte det.
Det var meget vigtigt for ham, at ingen vidste det.
Den nemmeste måde ikke at håndtere noget på
er ved at gemme på det og fortrænge det.
Det svarer ikke til at håndtere noget, vel?
Det afhænger blot af ens evne til at fordøje det.
Jeg betragtede svulsten som en svaghed.
Jeg havde brugt hele mit liv på ikke at være svag.
Det er skræmmende at være sårbar,
når man har kæmpet hele livet for at være sikker.
Jo bedre jeg fik det fysisk,
jo mere gled jeg baglæns mentalt.
Hypofysetumoren presser på hypofysen.
Kirtlen har betydning for, hvordan man har det.
De hormoner kommer sig ikke så hurtigt. Nogle gange kommer de sig slet ikke.
Derfor siger jeg til patienterne:
"Du føler dig muligvis sløv. Du føler dig muligvis deprimeret."
Det tager måneder for kroppen at rekalibrere.
Scott gik i tomgang, mens han ventede på scanninger i et års tid:
"Forresten, du skal vente seks måneder til." Man skal slappe af.
Han håndterede det ikke på en måde, der var god for tumoren.
Det er altid svært at sige som en ven: "Er du slået ud af livet?
Er det den lange, nedadgående rampe efter dit store eventyr?"
Hvordan forliger man sig med det?
Jeg skreg efter hjælp, men vidste ikke, hvordan jeg skulle bede om det.
Jeg tror faktisk, at vendepunktet for Scott var,
og det har jeg aldrig fortalt ham,
da han ramte bunden og fik den dom for spirituskørsel…
Den morgen, da jeg hentede ham i arresten,
og vi kører hjem… Situationen ramte ham hårdt.
Den spritkørselsdom reddede hans liv.
Jeg har altid ment,
at universet bringer folk sammen af en grund.
Jeg husker, første gang vi mødtes.
Scott og jeg blev introduceret af en fælles ven.
Vi mødtes på en skibakke. Det var en blind date,
og der var afgjort en tiltrækningskraft.
Da jeg mødte Scott,
var det den hårde Scott, der var ved at komme sig oven på hjernesvulsten.
Hun var intuitiv,
og hun havde en særlig måde at kommunikere med mig på.
Jeg blev straks forelsket i hende.
Til min skønne Patricia: Jeg elsker dig så højt.
Vi havde en stærk og utrolig kærlighed.
Han omgav mig med en boble af beskyttelse og styrke.
Det var ubestrideligt, at vi begge var ved at komme os over lag på lag
af historie sammen.
Men der var stadig et hav mellem os.
Jeg følte mig fanget i mit livs største kærlighed
med en, der ikke vidste, hvordan han skulle lukke mig ind.
Jeg forstod ikke, hvorfor jeg ikke kunne komme tættere på.
Jeg tror, at den mentalitet, der var en nødvendighed på floden,
resulterede i et forhold, hvor han befandt sig bag høje mure.
Hvis jeg havde en dårlig dag, eller hvis jeg ringede til ham og græd,
lød det: "Tag dig sammen, for helvede, Trish."
Hun kom og sagde:
"Jeg kan ikke længere.
Du er følelsesmæssigt utilgængelig."
Min tilgang var:
"Vi må finde et andet sprog at kommunikere på."
Det var på det tidspunkt, at jeg opfordrede ham til
at indgå i en terapeutisk proces, hvor vi udforskede negative kærlighedsmønstre
og årsagerne til, at vi er, som vi er i denne verden.
Hvem bruger terapi?
Jeg brugte det meste af min ungdom på at gøre grin med det lort.
Der var mange ting fra barndommen, han ikke havde bearbejdet.
Der var mange ting i hans forhold, der soleklart skulle heles.
Jeg var begyndt at acceptere tanken om overgivelse,
og på det tidspunkt…
…hørte jeg, hvad hun havde at sige og…
…jeg opsøgte hjælp.
Jeg begyndte langsomt at snakke.
Jo mere jeg talte om det,
jo mere gik helbredelsen i gang.
Jeg kunne mærke, at sårbarhed var styrke. Det var ikke svaghed.
Sårbarhed var vejen frem.
Han dykkede for alvor ned i yoga og meditation,
han læste, og han fandt balance i,
at han kunne føre an med hjertet og også være en stærk atlet.
På et tidspunkt kunne han ikke længere leve bag gardinet.
Han så fordelen ved at træde lidt frem fra bag gardinet.
Og han satte sig selv først.
Ikke som han havde gjort tidligere i sit liv,
ikke præstationerne, ikke fjerene i hatten,
men snarere: "Hvem er jeg lige nu? Hvad er min sandhed?"
Nu kom jeg mig ikke bare fysisk,
jeg kom mig også på et mentalt og åndeligt plan.
Han ville gerne prøve kajaksejlads igen.
Jeg tror ikke, jeg helt forstod
eller var i stand til at forstå, hvilken betydning det havde for ham.
Det eneste, han kan gøre, er at komme op på hesten igen
og være den atlet, han var.
Jeg sagde bare til mig selv: "Kom ud af sengen, og tag afsted.
Du skal ikke bekymre dig om andet end at gøre dig klar til
at sætte dig i den tingest. Tving dig selv i."
Jeg begynder langsomt at dyrke kajaksejlads igen.
Den første måned lærte mig ydmyghed.
Jeg svømmede meget.
Jeg missede mange manøvrer.
Jeg fik tæsk med jævne mellemrum.
Det var bogstaveligt talt som at starte forfra.
Men så begyndte jeg at få det bedre.
Det begyndte at blive en helt naturlig ting.
Jeg kunne mærke kærligheden til floden igen.
Den var tilbage i mit liv.
Jeg lægedes.
Jeg vidste, jeg skulle tilbage til North Fork of the Payette.
Det var der, det hele begyndte, og det var et sted, der betød meget for mig.
Jeg sætter mig ind i bilen for at køre til North Fork,
og så dukker der en knægt op: Jeg møder Aniol.
Jeg vidste, han var en af verdens bedste kajakroere.
-Han spurgte: "Skal du op til floden?" -Jeg sagde: "Ja."
Han sagde: "Cool. Må jeg køre med dig? "
Jeg sagde: "Selvfølgelig. Hent dine ting."
Dengang var han idolet. Han var den, man så op til.
Der kom mange historier frem på den ene times kørsel.
Vi talte om, hvordan han ville padle de fire floder.
Han spurgte: "Hvad er den fjerde flod?"
Det var tilfældigvis det år, jeg skulle til Pakistan.
Han inviterede mig med til Indus.
Jeg følte, jeg blev ramt af lynet.
Jeg tror ikke på det, før jeg skal afsted, men, ja, lad os gøre det.
Det, Aniol gjorde for mig,
ville jeg aldrig have gjort for en anden i min situation.
At lade mig komme tilbage og lade mig lære ting, jeg havde glemt.
I begyndelsen var han mere som et idol.
Den store Scott, den store kajakroer, legenden.
Efterhånden som månederne gik, er han blevet en god ven.
Jeg havde tilbragt størstedelen af min kajak-karriere på
at udstøde enhver form for svaghed. Og her var jeg så,
langt det svageste led,
men mine venner i kajakmiljøet udstødte mig ikke.
20 ÅR EFTER FØRSTE NEDSEJLING
Jeg har accepteret, at hvis jeg kommer til skade, var det ikke meningen.
Hvis jeg dør, så er det sådan.
Der var der, det begyndte at være indsatsen værd.
Det var sindssygt. Jeg er jer så taknemmelig.
For fanden da.
Jeg bad en flok unge på omkring de 20
om at få mig i form igen,
så jeg kunne padle Indus-floden.
Men jeg skal til MR-skanning.
Det er min virkelighed en gang om året.
Jeg får taget et billede,
og det fortæller mig, om min svulst er stabil eller ej.
Dr. Jian ringede til mig og sagde:
"Det er tid til strålebehandling. Svulsten vokser."
Jeg kan huske, at de forklarede, hvad han skulle gennemgå:
Strålebehandling og forskellige behandlingsmuligheder.
Jeg husker tydeligt, at Scott sagde: "Fuck det."
Jeg aflyste mine lægeaftaler.
Jeg ville ikke. Jeg var sgu ligeglad.
Jeg tænkte kun på at forberede mig på uskadt at padle Indus-floden.
Det var det eneste, jeg var interesseret i.
Pakistan skabte splittelse i vores forhold.
Tak, fordi du lader mig tage afsted. Åh gud.
Mig eller Gud?
Alt. Dig, Gud, min krop,
min hjerne, min svulst, alt. Det er så godt.
På det tidspunkt stod det krystalklart for ham,
at ingen eller noget skulle forhindre ham i at padle Indus-floden.
For mig…
Jeg havde ikke kun en partner, der havde en hjernesvulst.
Jeg havde en partner, der ville risikere sit liv på en anden måde.
Hvordan venter man på, hvad udfaldet bliver?
Vi stod over for et valg.
Fortsætter vi ad kærlighedens vej,
eller ærer vi vores sjæle og går vi hver til sit?
Jeg tror, vi valgte at ære os selv.
For Scott var det at padle den flod.
Mine damer og herrer, vi takker jer for at flyve med os…
Det største spørgsmål lige nu er, hvor det hele fører hen.
Jeg er skidebange for strålebehandling,
og jeg er skidebange for at blive opereret igen.
Jeg er en fighter, og jeg skal nok kæmpe,
men hvis sygdommen går af med sejren, er det sådan, det er.
For mig er der ingen tvivl om,
at Indus er den sværeste flod, jeg nogensinde har padlet.
Det skyldes ikke kun det enorme antal af rapids.
Der er over 200 klasse fem-rapids.
INDUS-FLODEN DEN SIDSTE AF DE FIRE FLODER
Det er længden og at presse sig selv hver dag,
mens man er spærret inde i en kløft.
At være her lige nu er surrealistisk.
I forhold til min situation, hvor meget jeg har glemt,
hvad jeg har været igennem, troede jeg ikke, det ville ske.
Jeg havde opgivet.
Tumoroperationen gjorde mig meget ydmyg. Jeg har aldrig oplevet noget lignende.
Da jeg fandt ud af, at svulsten voksede igen,
var det endnu et vanvittigt øjeblik, der lærte mig om ydmyghed.
Jeg har de næste otte til ti dage til at få styr på det hele.
Jeg er superheldig og supertaknemmelig.
Det er fedt at have Scott her.
Det er kulminationen på et livsværk, og at kunne dele det med ham,
et menneske, som jeg beundrer så meget, er en meget unik oplevelse.
Jeg mødte først Scott i går, da vi ankom til Pakistan.
Jeg vidste ikke noget om hans sygdom
eller de problemer, han havde haft de sidste par år.
Han havde været væk fra miljøet længe. Det lå mig i baghovedet.
Jeg tænkte: "Har han stadig, hvad der kræves?
Kan han levere varen og padle Indus-floden?"
For vi skal jo ikke padle en rolig flod. Indus er den sværeste af alle.
Det faktum, at når turen er slut,
skal han hjem til en MR-skanning for at se, om svulsten er vokset...
Han har måske ikke den fulde forventede levetid, som vi alle håber på.
Så går det løs.
Jeg har et ansvar for at lede holdet,
hjælpe dem med vores linjer og vide, hvor vi skal hen.
Jeg er ret overbevist om, at jeg kender de vigtigste elementer,
men vi taler om et par hundrede rapids derude.
Nogle af dem ligger lige i rap,
så ender man med at svømme på den ene, rammer man straks ind i den næste,
og det giver en følelse af, at man aldrig er i sikkerhed.
Man er altid i fare.
Man bevæger sig hele tiden på kanten, og det er en presset situation.
Man padler ikke uden konsekvenser.
Hold da kæft. Fuck!
Hold fast. Grib fat.
Grib fat!
Jeg kan ikke få dig over her. Undskyld. Ud.
Da Aniol røg i vandet, tror jeg, at vi alle indså,
at hvis han kunne ryge i, kunne vi alle ryge i.
Det ændrede tonen for mig personligt.
Ingen af os har kræfter tilbage til at modstå en røvfuld.
Vi er klar til at få varmen og få en god nats søvn.
I morgen er vi klar til at tage kampen op.
Jeg føler ikke noget pres for at gøre mere end det, jeg kan.
Jeg vil bare lytte til mit hjerte.
Jeg håber, at jeg er i et stykke, når vi når bunden.
Jeg kan ikke bane vej længere.
Jeg er snarere bare heldig, at jeg er afsted igen.
Jeg føler mig meget lille her lige nu.
Hey!
Fuck!
Strømfaldene er lange. De er komplekse.
Det er bare et stort puslespil. Vi lægger det langsomt.
Der er mange manøvrer rundt om enorme huller.
Man ville ende i vandet, hvis man røg i de huller.
Med enhver sport har generationerne før skabt præcedens,
hvor de har taget noget og presset det så langt som muligt,
indtil der kommer andre, der er yngre, mere kreative,
og som fra en meget tidlig alder har studeret, hvad man har lavet.
Nu padler jeg med alle de her unge fyre,
der har ført sporten op på et utroligt højt niveau.
Jeg føler, at jeg udvikler mig, at jeg lærer igen.
Alle på denne ekspedition har været utrolige.
Det var meget anderledes, end da jeg var på deres alder.
Der var intet ego involveret.
Det var fandeme fedt!
Det har været den ekspedition, hvor folk har støttet hinanden mest.
At kunne acceptere det og opmuntre den adfærd
og at være en del af det er en ære på dette tidspunkt i mit liv.
At se Benny og Aniol styre floden på den måde...
Jeg var overvældet. Jeg var fyldt af ærefrygt.
Jeg har rejst mange steder i verden, og jeg elsker dem alle.
Men det her sted har noget særligt for mig. Det er meget unikt.
Jeg føler mig hjemme. Floderne, bjergene, de gode mennesker...
Det er en rigtig god kombination. Det er et godt sted at nyde og udforske,
for det her område er ulig noget andet, jeg har set.
-Skål. -Tak.
-Salud, amigo. -Det er fandeme godt.
At vide, at vi skal til at sætte i på det vanskeligste punkt,
betyder, at vi afgjort mærker forventningens angst.
Lidt længere nede ad floden er der en rapid, som jeg er lidt nervøs for.
Den kaldes "Need for Speed". Det er meget skræmmende.
Jeg prøvede at kontrollere alt i mit liv.
Da jeg indså, at jeg ikke havde kontrol over svulsten,
overgav jeg mig bare til livets strøm.
Jeg prøver ikke længere at kontrollere udfaldet af noget som helst.
Jeg dukker bare op med hjertet først.
Det gav mig stor frihed.
SAMMENLØBET AF FLODERNE INDUS OG GILGIT
-Ja, mand! -Vi klarede det!
-Tak, min ven. -Den fjerde! Fantastisk!
-Jeg er så glad for, vi gjorde det. -Mange tak.
Jeg kunne se ud ad øjenkrogen, at Scott bare…
Hans hoved var bøjet over spreydecket, og jeg kunne se, hvor meget det betød,
at han endelig padlede den fjerde flod. Hans rejse har varet 20 år.
Ja, for fanden!
Jeg havde aldrig nogensinde troet, jeg kunne klare det.
Jeg klarede det.
Det er en sand historie.
EN UGE SENERE
Da jeg var færdig med Indus, skulle jeg til MR-skanning.
Jeg var overbevist om, at den var vokset. Fuldstændig overbevist.
Man siger, at når den begynder at vokse, stopper den normalt ikke.
Jeg tager til MR-skanningen
og venter spændt på at høre, hvor meget den er vokset.
Dr. Jian ringer til mig:
"Hej, jeg ville bare lige fortælle…
…at tumoren ikke er vokset."
Jeg kunne slet ikke fatte det.
Det er utroligt, at kajaksejlads
og det at åbne sig for folk omkring sig
ville påvirke væksten på en svulst
eller noget som helst, for den sags skyld.
Tænk engang.
Jeg endte med noget, som jeg i starten betragtede…
…som en svaghed, som noget, der ville fælde mig.
Nu ser jeg tilbage på det.
Det er det bedste, der er sket for mig.
Og jeg er her for at fortælle om det.
Scott indgik i et forskningsstudie, der fokuserede på hans livsstil
og den terapeutiske rejse, der kan have påvirket svulstens vækst.
Han fortæller stadig sin historie om helbredelse over hele verden.
Kampen mod svulsten pågår.
Ikke desto mindre tror hans læger, han vil kunne leve et langt og godt liv.
Han roer stadig kajak året rundt.
Der er en fantastisk fyr.
TIL MINDE OM CHUCK KERN
Meget, meget god.
Okay. God.
Tekster af: Karen Dyrholm