Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Vissa experter kallar det en apokalyps. 2019 var ett uselt år för fysiska butiker.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Less is Now.
Varför tror du att idén om minimalism, eller förenkling,
är på modet nu?
Jag tror att det är för att vi har möjlighet att ha så mycket.
En del av USA är definitivt beroende av saker.
Kanske inte på sånt vis som psykologin klassiskt sett definierar beroende.
Vi bara älskar prylar!
Den här måndagen ska vara den största online-shoppingdagen nånsin,
med en försäljning på cirka 3,3 miljarder dollar på nätet.
Man kan få vad som helst hemskickat
inom 24 timmar nu.
Det är nästan som magi.
När man blickar mot himlen, ser man snart Amazons futuristiska armé för leveranser.
Elflygplanet ska kunna flyga 24 km
och leverera paket inom 30 minuter.
Konsumentvärlden förstår att om jag kan få dig att välja innan du tänker,
får jag dig att köpa sånt du inte behöver.
Mina sinnen bombarderas med påminnelser:
"Du borde köpa det här. Du skulle bli lyckligare då."
Är du med?
På många sätt, handlar det om
att få dig att underkasta dig.
"Okej, jag köper den! Jag behöver den!"
Amazon anställer igen.
Företaget vill rekrytera 100 000 arbetare
för att möta ökande efterfrågan inom e-handel.
Många mindre butiker försvinner
och makten konsolideras i dessa jättars händer.
Prylar bidrar till vår missnöje på så många olika sätt,
för de ersätter sakerna
som faktiskt ger oss mer lycka.
Jag fann minimalism för sju år sen, mitt i ett sammanbrott.
Jag jobbade för mycket. Jag var utmattad. Jag var oerhört stressad.
Livet måste handla om mer än bara jobb.
Jag gick nog raka vägen till garderoben
och började slita ut kläderna.
Jag var vaken till kl. 03.00 och packade undan så många saker.
När jag började släppa taget om prylar, fick jag en känsla av frihet.
Det kommer absolut en förändring.
Förändring är oundvikligt, för man kan inte fortsätta konsumera
mer än planeten kan fylla på årligen.
Det är fysiskt omöjligt.
Så frågan är inte om vi kommer att förändras som samhälle,
utan hur vi ska förändras.
Antingen förändras vi medvetet eller genom katastrof.
Allt började med en fråga:
Hur kan ditt liv bli bättre med mindre?
-Vill du ha te? -Visst.
Okej.
Det är i… Ja. Okej.
Ja, jag menar… Det estetiska är viktigt för mig,
men det viktigaste är att ha en plats som inte är rörig.
I mitt hem,
är inte allt i minimalistisk design.
Jag gör inte mitt yttersta för enbart minimalistisk estetik.
Det viktiga för mig är att det inte är rörigt.
Vi förväxlar ofta enkelhet med det lätta, men det är faktiskt tvärtom.
Att leva ett enkelt liv kräver mycket arbete.
Avsikt kräver mycket arbete. Att bara hänga på är lätt.
Det är att åka till IKEA och köpa billiga möbler
varje gång man tror att man behöver en möbel eller ett bord.
Det är svårt att ta sig igenom vissa av de här stoiska experimenten
för att se vad man kan leva med eller leva utan,
men i slutändan är det värt insatsen.
Folk säger: "Kolla dokumentären. De här killarna, The Minimalists…"
The Minimalists.
The Minimalists är här med oss. Joshua och Ryan.
De har böcker, en podcast och en Netflix-dokumentär,
som vägleder typiska konsumenter i hur man hittar lycka med mindre.
Man kan nog inte förstå hur Josh och jag blev minimalister
utan att se på våra uppfostran.
Vi var båda fattiga under uppväxten.
Våra mammor var missbrukare och vi hade aldrig tillräckligt.
Kolla. Det här är så roligt.
Till och med våra möbler var hemmagjorda.
Det är vårt köksskåp.
Jag var en lycklig unge fram till tvåan,
när mina föräldrar skilde sig.
Många barn har skilda föräldrar.
Men jag minns att det blev väldigt jobbigt…
…när mamma lämnade pappa.
Det förekom mycket…
…mycket festande, som jag minns det.
För ett barn, verkade det kul.
Mamma var duktig på att få det att verka kul.
Jag träffade Josh i femman, när jag flyttade till hans skola.
Kanske berodde det på att vi båda var skilsmässobarn och hade dåligt ställt,
eller kanske för att vi båda var de tjockaste ungarna i klassen,
men vi fann varann och blev bästa vänner.
När vi växte upp, hade vi haft nytta av minimalism,
för minimalism är i princip
avsiktlig användning av befintliga resurser
och när man har få resurser, som vi hade som barn,
hade vi haft det bättre om vi använt resuserna mer medvetet.
Det är intressant, för som fattig
tar man emot saker om nån erbjuder nåt.
När jag växte upp, hade vi en massa prylar hemma,
för vi tog allt vi fick,
men vi hade mycket som vi inte behövde.
Det var bara rörigt och gav inget av värde.
Ju mer utrymme vi har, desto mer prylar skaffar vi.
Ju mer prylar, desto mer utrymme behöver vi.
Då skaffar vi lagerlokaler eller större hus.
Och vi ifrågasätter aldrig: "Vad är väsentligt? Vad är nödvändigt?"
Och: "Hur mycket av prylarna tillför nåt värde till mitt liv?"
För ett årtionde sen,
när jag var 28 år gammal, hade jag uppnått allt jag någonsin ville.
Jag var den yngsta chefen i mitt företags 140-åriga historia.
och hade alla förmåner som mellanchef på ett stort företag.
Lyxbilarna, garderoben fylld med designerkläder,
det stora huset i förorten med fler toaletter än människor.
Man kan säga att jag levde den amerikanska drömmen.
Men, så dog min mamma…
…och mitt äktenskap gick i kras.
Samma månad.
De här två händelserna tvingade mig att se mig omkring
och börja ifrågasätta vad mitt liv fokuserade på.
Vet ni vad jag insåg?
Jag insåg att jag var så fokuserad på framgång och prestationer
och framför allt på att samla prylar.
Jag kanske levde den amerikanska drömmen,
men det var inte min dröm.
Först när jag hade allt,
insåg jag att det enda jag velat ha
kanske inte alls var det jag ville ha.
Företag och jakten på företagsvinster
ligger absolut bakom vårt beroende av prylar i det här landet.
Som företagen är strukturerade här,
måste de fortsätta växa.
Ett företags huvudsakliga ansvar är gentemot aktieägarna,
som kräver ständigt ökad avkastning.
Det är grunden för kapitalism: tillväxt.
Problemet har nog inte så mycket att göra med hur mycket vi växer.
Det handlar snarare om: "Vart är vi på väg?"
Ett av de största problemen vi har i vår värld nu är
att folk inte kan välja fritt.
Vi pratar om en fri marknad eller ett fritt samhälle,
men människor kan inte välja fritt,
för det är en eller två stora institutioner
som har de här konstgjorda monopolen
och de fattar beslut åt alla.
Vad man kan se, vad man kan lyssna på.
Så manipulation av våra intressen,
manipulation av vår naturligt givna smak pågår på riktigt.
Marknadsförare är imponerande i sin förmåga att manipulera sinnet,
i deras förmåga att skapa ett behov eller en illusion om det
utifrån något vi önskar oss.
Vi lever i den mest reklamutsatta kulturen i världens historia.
Hundratals miljoner dollar spenderas på att intala oss att vi behöver det,
och det har effekt.
Pengarna som läggs på reklam i USA
har ökat från fem miljarder dollar på 50-talet till 240 miljarder per år.
Och sedan 2000-talets början,
har stor del av pengarna gått från tv och radio
till digital reklam.
Resultatet: Intelligenta och förutseende annonser
som verkar känna oss bättre än vi känner oss själva.
Företag har listat ut hur de kan sammanfoga våra enheter,
så de vet när du tar upp din surfplatta eller byter till din mobil,
när du byter kanal på din tv
eller pratar med din smarta enhet.
Med hjälp av GPS på dina enheter,
kan de spåra var du går och se vilka reklampelare du passerar,
vilka butiker du besöker,
och till och med hur stor din kreditkortsskuld är.
De kartlägger det här för att veta när det är perfekt att höra av sig.
Slutmålet är alltid detsamma: Att få dig att köpa fler saker.
Och ett av deras trick är vad vi kallar deficit advertising.
De skickar oss reklam
som gör att vi undermedvetet känner oss otillräckliga
om vi inte har produkten.
"Jag blir inte älskad utan den här tandkrämen."
"Mina barn värdesätter inte mig om jag inte har det här diskmedlet."
Alla vill ha det här.
Det är som att träna på ett gym.
Det är en masserande handbastu.
-Man blir törstig av det här. -Perfekt uppsättning för varje tillfälle.
-Man känner och ser det. -Man ser det verkligen. Ja.
De här budskapen som bombarderar oss med att vi inte duger.
Tänk vad det gör med folk att dagligen,
om och om igen, få budskapet: "Du duger inte.
Ditt hår, dina kläder, din hud, din kropp duger inte."
Det är obönhörligt och vill vi duga.
Och eftersom vi har mist andra sätt att duga på…
Som att ha en gemenskap, ett ändamål,
en identitet förutom varumärket du bär.
Eftersom vi har mist dem, tillfredsställer vi behovet av tillhörighet och belåtenhet
genom att köpa fler prylar.
Vi säger inte: "Jag ska förvandla prylar till min idol."
Vi säger inte det i vårt intellekt. Ingen gör det medvetet,
men vårt beteende säger att det är vad vi har gjort.
Om man säger till sig själv: "Jag blir glad, bara jag har den bilen.
Om jag bodde i det huset, om vi flyttade till det området, skulle vi vara lyckliga.
Om jag hade den soffan, de gardinerna, skulle jag vara glad."
Det betyder att du ber vid prylarnas altare.
Du har officiellt drabbats av sjukdomen "prylmani".
Då blir det nåt spirituellt,
för det konkurrerar med sånt som verkligen betyder nåt.
Alla säljer nåt.
Och det betyder inte att försäljning alltid är dåligt. Det är okej.
Jag vill att min mataffär säljer saker som jag kan köpa.
Jag vill kunna köpa mat, eller hur? Så jag vill att de säljer det till mig.
Det handlar inte om att titta på folk och döma dem för att de vill sälja,
eller för att de marknadsför nånting,
eller för att de har en produkt de talar för.
Det handlar om att förstå
att det som andra talar för, inte alltid är konsekvent.
Det är inte alltid kompatibelt med vad du behöver.
Mina shoppingvanor före minimalism var tvångsmässiga.
Jag spenderade pengar utan kontroll.
Att shoppa var som en krycka. Det var en plats jag gick till.
Vissa äter av känslomässiga skäl. Jag shoppade.
Det handlade om en god affär.
Det handlade om att hitta prylen på 99 % rea.
Få en stor rabatt.
Jag köpte prylen med tanken om att det var enda chansen att få den.
Jag hade nagelklippare.
Jag köpte fina, normala, vanliga. Du vet…
Nån som kom med nåt extra.
Jag handlade slumpmässigt
för att sen inse att jag slösade pengar på sånt jag redan hade.
Jag köpte en scooter på 150 kubik.
Jag trodde att det skulle förändra mitt liv.
Jag såg mig själv åka på den i Atlanta,
och om du nånsin har kört i Atlanta-trafiken,
så vet du att det sista du vill göra är köra en skoter.
Jag kände att jag förtjänade det, jag jobbade hårt
och de här vackra sakerna dök upp och gjorde mig så glad.
Sen kom känslan av skam och skuld,
räkningarna dök upp och det blev en ond spiral.
Det låter konstigt nu,
men jag insåg inte att vi var fattiga som barn.
Vi hade matkuponger och stöd av staten,
men det verkade normalt för mig.
Fattigdom var som syre.
Den fanns överallt runt mig, men jag såg den inte.
Den var bara där.
Strax efter att jag föddes, rasade min pappas mentala hälsa.
Det var då allt började förändras.
När mamma gifte sig med pappa,
insåg hon inte att han led av manisk depression och schizofreni,
men hon upptäckte det fort.
Pappas psykiska sjukdom förstärktes bara av hans alkoholism,
vilket gjorde honom elak och aggressiv och helt oförutsägbar.
De fysiska övergreppen började nog när jag var tre år.
Mitt första minne som barn är
att pappa släcker sin cigarett på mammas bara bröst.
Det blev bara värre från och med då, tills vi rymde.
Mamma och jag flyttade 30 km söderut, till en förort till Dayton.
Visst låter det trevligt?
Förorten!
Men det var inte alls trevligt.
Det är här uppe till höger.
Ser du det gröna huset där? Där är det.
Jösses.
Titta.
Det är igenbommat och inpackat.
Vill du titta?
Vi bodde i ett hus som var fallfärdigt.
Hyran var 200 dollar i månaden.
Vårt hem hade alltid en svag lukt av tomma ölburkar och gammal cigarettrök.
Jag känner samma lukt nu.
Kackerlackorna skingrade sig varje gång jag tände kökslampan.
När elen stängdes av,
drog vi en förlängningssladd till tv:n från grannen.
Här är ingången.
Jävlar.
Husockupanter verkar bo här. Det är verkligen fallfärdigt.
När vi flyttade hit, vet jag att vi fick matkuponger.
Som barn, visste jag inte skillnaden mellan våra vita och gröna pengar.
Matkupongerna var som vita sedlar.
Gröna pengar var vanliga sedlar.
Och hon bytte…
Hon bytte de vita sedlarna…
…mot gröna sedlar, för att köpa sprit.
Hon köpte den billigaste ölen.
Du vet, Milwaukee's Best, eller det billigaste på vinhyllan.
Varje dag efter skolan…jag var nog sex år…
…hittade jag mamma utslagen på soffan, dag ut och dag in.
Det blev en normal händelse.
Jag insåg det inte då,
men jag tänkte…att det var mitt fel.
Vartefter saker och ting föll isär, drack mamma alltmer.
Missförstå mig inte: mamma var en god människa med gott hjärta,
och en fantastisk humor.
Nånstans på vägen, miste hon meningen med livet.
Och jag visste att enda sättet för mig att bryta cykeln,
enda sättet för mig att hitta meningen hon hade förlorat,
var att tjäna mycket pengar som vuxen.
Jag minns att jag som tonåring
tillbringade de flesta somrarna med att jobba åt pappa.
Jag målade och hängde tapeter.
Ni skulle ha sett vilka hus vi jobbade i ibland.
Vissa av dem var otroligt lyxiga.
Garage på drygt 900 kvm, inomhuspooler, privata bowlingbanor.
Inget jag ville äga själv, men det var imponerande.
Och en dag började vi jobba i ett riktigt fint hus.
Det var inget mångmiljonshus,
men det var finare än nåt mina föräldrar hade ägt.
Väggarna i deras hem
var smyckade med vänner och familjs glada ansikten,
som bekräftade lyckan i deras liv.
Deras prylar fyllde varenda vrå i huset.
Jag föreställde mig att bo där.
Jag föreställde mig hur lycklig jag skulle vara om jag bara kunde äga ett sånt hus,
med alla dessa prylar.
Så jag vände mig till min pappa och frågade honom:
"Hur mycket behöver jag tjäna för att äga ett hus som det här?"
Han såg på mig och sa: "Om du tjänar 50 000 dollar om året,
har du nog råd med nåt sånt här."
Så det blev mitt riktmärke. 50 000 dollar.
Under mitt sista år på high school,
satt Josh och jag vid det ensamma lunchbordet tillsammans.
Vi började prata om vad vi skulle göra med våra liv efter examen.
Jag sa till honom: "Jag vet inte vad jag ska göra,
men om jag kan hitta ett sätt att tjäna 50 000 dollar om året,
vet jag att jag blir lycklig."
Så, det var det jag gjorde. Det var det Josh gjorde.
Vi blev försäljare och började tjäna 50 000 dollar.
Men nåt gick snett.
Jag var inte lycklig. Jag måste börja om på nytt.
Och tack och lov, kom jag på vad som hade hänt.
Jag hade glömt att justera för inflation.
Så, jag tänkte för mig själv:
"Lycka kanske är 65 000 dollar om året.
Eller 90 000, eller kanske sex siffrigt.
Eller kanske att äga en massa prylar.
Det kanske var lycka."
Oavsett vad lycka var, visste jag att den skulle få mig att känna mig fri.
Jag köpte nya bilar, elektronik och garderober fulla med dyra kläder.
Jag köpte dyra heminredningar och möbler
och hade alltid de senaste prylarna.
När det saknades pengar på banken, betalade jag dyra måltider,
drinkrundor och lyxiga semestrar med kreditkort.
Ju mer pengar jag tjänade, desto mer spenderade jag i jakten på lycka.
Allt i jakten på den amerikanska drömmen.
En sak som jag tror är unik är
att när du är invandrare, är den drömmen fortfarande nåt bra.
Det är nog bara de som växt upp i den amerikanska drömmen
som inte längre värderar den, för den har blivit en mardröm.
Människor i USA jobbar fler antal timmar jämfört med nästan alla andra i-länder,
beroende på vilken data man tittar på, men vi jobbar enormt mycket.
Vi arbetar lika många timmar som folk gjorde under feodalsamhället.
Vi har korta semestrar, om nån alls.
Halva landet tar inte ens två veckor semester.
Vi pendlar mer än nånsin förr
och sen tillbringar vi mer tid ensamma framför skärmar än nånsin förr.
Vi förlorar det som ger oss lycka
och gör samhället tryggare och säkrare,
vilket är gemenskap.
Vi förlorar det och byter ut tiden för att jobba och köpa fler prylar.
Det man inte vill ha i livet är den oändliga horisonten av ambitioner.
"Jag behöver bara lite mer sånt här eller sånt där.
Jag behöver mer framgång, mer inkomst, mer rikedom,
större hus, större bil, större det här." Det är ett bottenlöst svart hål.
När vi får allt vi vill ha,
brukar vi ha fel i prognosen om hur lyckliga vi skulle bli,
för hjärnan normaliserar såna saker.
Efter några månader, blir det där normalt
och man säger: "Det var toppen då,
men nu har jag nya önskemål, nya drömmar."
Det som är taket idag,
blir bara bottenvåningen på en ny nivå som du försöker nå.
Den amerikanska drömmen handlar egentligen om känslan av frihet.
Hur får du tag på den? Genom att samla mer pengar? Nej.
Inte om du samlar fler prylar
som ska passa med mer pengar. Du kommer att fortsätta gunga.
Då har du bara lagt till nollor till din dumhet.
Man måste lära sig dra ner på sina "behov",
så man kan skapa en buffert runt sitt liv
och skapa självständighet med tillräckliga besparingar
så man vid behov kan säga: "Ta det här jobbet och kör upp det."
Du har inte en massa skulder
från att ha köpt onödiga saker med pengar du inte har
för att imponera på folk du inte ens gillar.
Du har överlämnat din självständighet,
gett upp din frihet…
…i utbyte mot prylar som inte har nåt värde på nästa års loppmarknad.
Du har köpångest och känner hasardspelarens dilemma.
Du spelade för det här och nu har du det.
Vill du ge upp det trots att det gör dig olycklig?
Jag tror att en del av processen för oss alla är
att jaga efter det vi verkligen vill ha.
Och när vi har nåt, måste vi göra en ärlig utvärdering.
"Vill jag att det här definierar mitt liv? Vill jag verkligen behålla det?"
Det kostade mig mycket mer än pengar att jaga den amerikanska drömmen.
Mitt liv var fullt av stress, ångest och missnöje.
Det kom till en punkt i mitt liv där jag inte visste vad som var viktigt.
Men en sak var tydlig:
Jag hade ett stort tomrum i mitt liv.
Jag försökte fylla tomrummet på samma sätt som många andra, med prylar.
Jag fortsatte jobba 60, 70, ibland 80 timmar i veckan,
och övergav några av de viktigaste aspekterna av mitt liv.
Jag tänkte knappt på min hälsa eller mina relationer,
eller saker jag brann för.
Jag levde från lön till lön. Jag levde för lönen, för prylar.
Jag gick från kreditkortsköp till besinningslös spendering,
till ökade skulder, för att upprätthålla en livsstil jag inte ens gillade.
Jag hade alla prylar att fylla mitt konsumptionsdrivna liv.
Gigantiska tv-apparater, finporslin, rostfria vitvaror,
bänkskivor i marmor, dyra klockor, skräddarsydda kostymer
och mer och mer och så mycket mer.
Sen, i slutet av 2008, det var faktiskt två dagar före jul,
så ringde mamma.
Hon hade flyttat till Florida tidigare samma år
för att gå i pension med statlig pension.
Men den 23 december fick hon veta att hon hade lungcancer, stadium IV.
Hon var borta inom ett år.
Jag tillbringade mycket tid med mamma i Florida det året
när hon kämpade sig igenom cellgifter och strålning.
När hon hade gått bort, insåg jag att jag måste göra ett sista besök.
Nu skulle jag ta hand om hennes prylar.
Jag flög från Dayton i Ohio till St. Pete Beach i Florida.
Vet ni vad jag hittade när jag kom dit?
Prylar.
Det var saker för tre hushåll som tryckts in i mammas tvåa.
Mamma var ingen som hamstrade saker.
Jag hittade inga döda katter i frysen.
Men hon hade en massa prylar. Det var 65 års samlande.
Genomsnittshushållet i USA
har drygt 300 000 föremål.
300 000!
Ta en titt i en vanlig källare, på vinden eller i garaget.
Vad ser du?
Oanvända sportartiklar, träningsutrustning,
campingutrustning, pynt,
musikinstrument, reservdelar,
föråldrad elektronik, sladdar och andra kablar,
tidningar, kassettband och cd-skivor,
krimskrams och prydnadssaker,
och allt vi har glömt bort att vi äger.
Låda efter låda och hela rum fyllda med prylar.
Vi hade så mycket prylar.
Min garderob var en enda röra.
Jag hade en garderob full av kläder och en byrå full av kläder.
Fotoutrustning, cykelutrustning.
Hudvårdsprodukter, skönhetsprodukter.
Skor, handväskor.
När jag öppnade garderoben, ramlade saker ut.
Jag vet inte varför, men jag hade tre par fotbollsskor,
och jag spelar inte ens fotboll.
Saker som folk har gett mig genom åren.
Allt från kort och föremål
till minnesprylar från olika tillställningar vi hade varit på.
Det var en oändlig historia av: "Jag behöver ditt, jag behöver datt."
Det är så lätt att köpa saker som vi tror är lösningen på våra problem.
Jag minns när jag fick barn och ville att de skulle sova ordentligt.
Jag tänkte att jag behövde det perfekta hjälpmedlet för det.
Jag hade fyra olika filtar för det,
fyra olika typer av sovsäckar.
På Amazon hittar man flera dussin
olika apparater för att få barn att sova.
En del utrustning som man kan köpa.
Men verkligheten är att det är svårt att få barn att sova
och vi kan falla i fällan att försöka köpa oss ur svårigheterna.
Oftast går det inte så bra och det blir dyrt.
Det bästa sättet att veta om man har för många prylar
är inte att vänta och se om utrymmet tar slut,
utan att fråga sig själv om man fortfarande har användning för dem.
När man inte längre har användning för saker,
även om man bara äger en sak, har man för mycket.
Anledningen till att vi är så deprimerade och tomma när vi har så mycket är
att om man får mer av fel sak, blir det mindre.
Det är djupare saker som uppfyller oss.
Vårt behov av mening, vårt behov av framsteg, vårt behov av intimitet.
Kraften bakom budskapet om minimalism
kommer sig av att vi samlar på fel saker
och vi dör av hunger efter det som verkligen spelar roll.
Men de flesta av oss hamstrar väl inte?
Nej.
Vi behåller bara en massa saker.
Vi håller fast vid ett livs samlade minnen.
Jag vet att mamma gjorde det och jag visste inte vad jag skulle göra med det.
Så, jag gjorde vad en god son gör.
Jag ringde U-Haul.
Jag ringde U-Haul och beställde den största lastbilen de hade.
Jag behövde en så stor lastbil att jag fick vänta en dag till,
för att få den åtta meter långa lastbilen.
Medan jag väntade på U-Haul, bjöd jag över några av mammas vänner
för att hjälpa mig sortera prylarna.
Det var för mycket att ta itu med ensam.
Hennes vardagsrum var fyllt med stora antika möbler och gamla tavlor
och fler små dukar än jag kunde räkna.
Köket var belamrat med hundratals tallrikar, koppar, skålar
och illa blandade redskap.
Badrummet hade tillräckligt med smink
ansiktskrämer och hygienprodukter för att starta en liten skönhetsbutik.
Linneskåpet var som att hon drev ett hotell.
Det var fullt av blandade handdukar, badlakan och kökshanddukar.
Mammas sovrum ska vi inte ens prata om.
Varför hade mamma 14 vinterrockar i garderoben?
Hon bodde i St. Pete Beach.
ST. PETE, FLORIDA
Men jag var där och försökte packa ihop mammas saker,
när jag tittade under hennes säng.
Jag såg fyra kartonger. Gamla skrivarrpapperkartonger.
De var tunga, förseglade med överdrivet mycket tejp.
Jag såg att varje kartong var märkt
med ett nummer på sidan, skrivet med en tjock tuschpenna.
Och jag stod där…
……och tittade ner
…och undrade vad som fanns i kartongerna.
Det var mina skolarbeten från grundskolan.
Årkurs ett till fyra.
När jag öppnade kartongerna, blev jag galet nyfiken.
Jag undrade varför mamma hade behållit alla papper.
Men som kom alla minnen tillbaka och det blev uppenbart.
Mamma hade hållit fast vid en bit av mig.
Mamma höll fast vid alla minnen i kartongerna.
Men vänta lite…
Lådorna hade varit förseglade i två decennier.
Det var tydligt att mamma inte hade tittat
på minnena i kartongerna,
vilket hjälpte mig förstå en viktig sak för första gången:
Våra minnen finns inte i våra prylar.
Våra minnen finns inom oss.
Mamma behövde inte behålla kartongerna för att hålla fast vid en del av mig.
Jag fanns inte i kartongerna,
Men så såg jag mig om i hennes lägenhet, såg på alla hennes prylar,
och insåg att jag var på väg att göra samma sak.
Om jag är ärlig mot mig själv,
tänkte jag klamra mig fast vid de flesta av mammas saker.
Jag hade inte fått ut nåt värde av dem
när de låg där, inlåsta.
Sanningen är, att genom att släppa taget,
kunde jag tillföra nåt till andras liv.
Så jag donerade de flesta av sakerna till hennes vänner och till lokal välgörenhet.
Sakerna fick ett nytt hem.
Av de få sakerna jag kunde sälja,
tog jag pengarna och skänkte till organisationerna
som hjälpte mamma genom hennes behandling.
Jag insåg att jag kunde bidra bortom mig själv,
om jag var villig att släppa taget.
När jag återvände till Ohio,
hade jag bara med mig ett fåtal saker av affektionsvärde.
En gammal målning, några foton,
kanske till och med några dukar,
vilket hjälpte mig förstå att genom att behålla färre saker,
kan vi njuta mer av det vi har kvar.
Jag får ut mycket mer av de få sakerna jag har
än om jag hade urvattnat dem med ett dussin eller hundratals prylar.
Jag var tvungen att släppa det som tyngde mig för att kunna gå vidare.
För att gå vidare…
…måste jag inventera mitt eget liv.
Det visade sig att jag hade ett organiserat liv.
Men jag var bara en välorganiserad hamstrare.
Om man hade tittat under ytan,
hade man hittat en livstids okontrollerade konsumtion,
Vartefter företagen innoverar,
blir det allt svårare för oss att kontrollera oss.
Arbetskraft utifrån,
i kombination med framsteg inom frakt, tillverkning och logistik,
har sänkt kostnaden för konsumtionsvaror till lägsta nivån nånsin.
Nu när man kan handla med ett klick, få leverans samma dag
och i ett samhälle som har normaliserat kreditkortsskulder,
har vi grävt ner oss själva i ett hål.
Genomsnittsamerikanen har fyra kreditkort i plånboken,
och den genomsnittliga kreditkortsskulden för skuldsatta hushåll är 16 000 dollar.
Vi lägger årligen mer pengar på skor, smycken och klockor än på utbildning.
När jag var barn, fanns det nåt som kallades layaway.
Vi gick till varuhuset och valde skolkläder
som mamma la undan på layaway,
vilket innebar att hon betalade en summa en gång i veckan i flera veckor,
tills allt var betalt. När det var gjort,
fick vi ta hem sakerna.
Det här konceptet finns inte längre.
Om du vill ha det, lägg fram kreditkortet och ta sakerna direkt.
Och jag tror att den förändringen i hur vi handlar
har förändrat våra förväntningar
och vår känsla för vad vi har rätt till,
när vi borde få det och om vi ska behöva vänta på det.
USA har dessvärre blivit alltmer känslomässigt omoget.
"Jag vill ha det och jag vill ha det nu. Jag förtjänar det för jag andas luft."
Det här är ett fyraårigt barn bland flingpaketen
som får utbrott när de inte får Froot Loops.
Men det en 54-årig kvinna jag talar med eller en man,
för att han inte kan köpa nån pryl
som han inte har pengar till.
Vet du vad? Du kommer aldrig att ha pengarna till allt du vill ha.
Skulden som skapar störst problem i vårt samhälle
kommer av känslan att man måste hålla skenet uppe.
Man lägger onödiga bördor på sig själv för att upprätthålla en image.
Om jag inte har råd med en BMW,
men sätter mig i skuld för att köpa en,
gör jag det för att jag vill ha den sociala belöningen
av att bli sedd som en viss sorts person.
När de grundläggande behoven är uppfyllda, avgör vi människor vad som duger
utifrån människorna omkring oss.
Därav ordspråket: "Hålla jämna steg med Joneses."
Vi värderar våra möbler, våra kläder, vår bil, baserat på människorna runt oss.
Förr var människorna runt oss från samma socioekonomiska bakgrund.
Det var lugnt. Alla hade samma saker.
Men nu, genom tv och sociala medier,
har det skett en vertikal expansion av vår referensgrupp.
Nu jämför jag mitt hår med Jennifer Anistons.
Nu jämför jag mitt hus med Kim Kardashians.
Vi är nog mer stressade och missnöjda idag än nånsin förr,
för vi vet så mycket mer, eller tror oss veta så mycket mer,
om vad som pågår hemma hos våra grannar och vänner.
Jämförelsen är så mycket starkare än under tidigare generationer,
vi jämför ständigt våra liv med andras liv,
och när vi gör det, kan vi sällan mäta oss.
Den här generationen, mer än tidigare,
måste lära sig styra sin uppmärksamhet,
för det är många som tävlar om den
och säger: "Titta på den här, så blir du lycklig!"
"Köp den här, så blir du lycklig!"
Man måste ta ett steg bakåt och säga: "Nej, jag behöver tid
att själv ta reda på vad som gör mig lycklig."
För mig, började det med den frågan:
"Hur kan ditt liv bli bättre med mindre?"
Genom att besvara den frågan, kunde jag identifiera syftet med minimalism.
Inte bara "hur", utan även den viktigare frågan "varför".
Jag insåg att med ett enklare liv,
skulle jag ha mer tid för min hälsa, mina relationer,
min kreativitet, min ekonomi,
och jag kunde bidra bortom mig själv på ett meningsfullt sätt.
Jag kunde förstå fördelarna med minimalism
långt innan jag städade ur en klädkammare.
När det var dags för mig att rensa ur, började jag småskaligt.
Jag ställde mig själv en annan fråga:
"Tänk om du skulle plocka bort en materiell ägodel från ditt liv
varje dag i en månad?
Bara en. Vad händer då?"
Jag gjorde mig av med fler än 30 saker de första 30 dagarna.
Mycket mer.
Det blev en utmaning att se vad jag kunde göra mig av med.
Jag gick igenom mina rum, mina garderober, mina skåp och hallar,
min bil och mitt kontor, på jakt efter saker att bli av med.
Jag sparade bara sånt som gav värde åt mitt liv.
Jag funderade på varje pryl i mitt hem och frågade:
"Ger det här mig nåt värde?"
Ju mer jag ställde frågan, desto mer fart fick jag.
Det blev allt enklare att anamma minimalism.
Ju mer man gör det,
desto friare, lyckligare och lättare blir man och desto mer vill man kasta ut.
För mig gick det från några skjortor till halva garderoben.
Några dvd-skivor ledde till att ett helt skivbibliotek tömdes.
Några dekorationer ledde till att skräplådor tömdes på sitt skräp.
Det är en vacker cykel. Ju mer man tar, desto mer vill man agera.
När jag började slänga saker, tog energin över.
Det var en snöboll som jag inte kunde stoppa.
Jag var redo att slänga ut så mycket som möjligt.
När man öppnar lådorna och ser vad som ligger längst in…
Jag hade nog ingen aning
om hälften av det vi hade gömt i garderober och i lådor.
Det hjälpte verkligen att fokusera på en del av huset,
istället för att tänka:
"Jag har 35 år av saker i mitt hus som jag måste bli av med."
Vi gjorde oss av med vår lagerlokal.
En stort förråd som vi hade betalat för i flera år,
utan att egentligen veta vad som fanns där. Borta.
Jag minns att jag gick igenom mina cd-skivor
och jag kunde inte minnas om jag hade cd-spelare i bilen.
Och det fick mig att tänka: "Det är ett skäl
att inte behålla cd-skivorna om jag inte vet om jag kan spela dem."
När jag började göra mig kvitt saker, kände jag mig allt friare.
Det var frihet.
När jag började sortera, gjorde jag mig av med 14 par byxor.
Det var en otrolig hög,
så jag räknade dem.
Jag hade 14 par byxor som låg i garderoben.
Vi sålde huset, för vi ville börja om på nytt
och ta tillvara på livet och vara fria.
Det var en frigörande känsla att bara börja, så jag fortsatte.
Under åtta månader efter min mammas död,
gjorde jag mig medvetet av med 90 % av mina materiella ägodelar.
Men om du skulle besöka mig idag, skulle du nog inte gå in och säga:
"Herregud!
Killen är minimalist!"
Nej, du skulle nog bara fråga hur vi kan vara så välorganiserade
och jag skulle nog bara säga att vi inte äger så mycket,
men allt vi faktiskt äger, tillför ett värde till våra liv.
Alla våra tillhörigheter, våra kläder, vår bil, våra köksredskap, våra möbler,
har en funktion.
Som minimalist, tjänar varje ägodel ett syfte
eller så ger det mig glädje och allt annat är undanplockat.
När röran försvann,
kände jag mig till slut tvungen att ställa djupare frågor.
Som: "När satte jag så högt värde på materiella ägodelar?
Vad är viktigt i mitt liv?
Varför har jag varit så missnöjd?
Vem är personen jag vill bli och hur ska jag definiera min egen framgång? "
Det här är tuffa frågor med svåra svar,
men de är mycket viktigare än att bara kassera överflödet.
Och om vi besvarar dessa frågor försiktigt, noggrant…
…kommer de där garderoberna som vi just tömde,
vara överfyllda med nya inköp inom en snar framtid.
Så, vartefter…
…när jag började bemöta några av livets svårare frågor…
…blev mitt liv enklare.
Folk runt mig märkte också skillnad.
Min bästa vän, Ryan Nicodemus,
som jag har känt sen vi var feta små femteklassare…
…kom till mig en dag och sa:
"Varför i helvete är du så lycklig?"
Jag berättade om minimalism.
Och han sa: "Vad fan är minimalism?"
Då sa jag: "Minimalism är det som tar oss förbi prylarna
så vi kan göra plats för det viktiga i livet,
som faktiskt inte alls är prylar.
Vet du vad, Ryan?
Jag tror att du kan ha nytta av den här minimalismgrejen, för…
För du äger en massa skit."
Jag minns att det var då…
…jag verkligen tittade på vad du gjorde annorlunda med ditt liv.
Jag var tvungen att ta reda på: "Vad gör Josh annorlunda?"
För mitt liv var bortom kontroll. Jag behövde förändring.
Du hade uppenbarligen ändrat nåt, så…
Jag minns att det var då jag bjöd dig på fin lunch på Subway.
-Ja. -Vi satte oss och…
…åt våra mackor,
och jag minns att jag frågade dig: "Varför i helvete är du så lycklig?"
Om det inte hade varit du som berättat om minimalism,
om det hade varit nån annan,
vet jag inte om jag hade varit så snabb att vilja testa det.
När vi satt där och åt lunch,
berättade han att han tillbringat de senaste månaderna med att förenkla.
Med att rensa bort överflöd, för att ge plats åt det viktiga.
Så jag, som den problemlösare jag är,
bestämde mig direkt för att bli minimalist.
Jag tittade upp på Josh och meddelade ivrigt:
"Okej, jag är på. Jag gör det! Jag ska bli minimalist.
Nu, då?"
Jag ville inte tillbringa flera månader med att rensa långsamt, som han gjort.
Det var bra för honom, men jag ville ha snabbare resultat.
Så vi fick en galen idé som vi kallade för "packfest".
Vi bestämde oss för att packa alla mina saker som om jag skulle flytta.
Efterföljande tre veckor, skulle jag bara packa upp det jag behövde.
Josh kom över och hjälpte mig packa ner allt.
Mina kläder, porslin, handdukar, tv-apparater,
elektronik, inramade foton och tavlor, mina hygienartiklar.
Allt. Vi låtsades att jag skulle flytta.
Efter nio timmar och några pizzaleveranser,
satt Josh och jag i mitt andra vardagsrum
och stirrade på lådorna, staplade halvvägs upp till taket.
Allt jag ägde, allt jag slitit för det senaste decenniet,
stod i rummet.
Det var bara låda efter låda, staplade på varandra.
Varje låda var tydligt märk,
så jag visste var jag skulle hitta sakerna.
De stod: "skräplåda", "vardagsrum ett",
"köksredskap", "skräp låda nummer sju."
Efterföljande 21 dagarna, packade jag endast upp det jag behövde.
Min tandborste, min säng och lakan,
lite kläder till jobbet, möblerna jag faktiskt använde,
en verktygssats, köksporslin.
Bara sånt som tillförde mitt liv värde.
Efter tre veckor…
…hade jag 80% av mina saker kvar i lådorna.
De bara stod där, oanvända.
Jag tittade på lådorna och mindes inte vad som fanns i de flesta av dem.
Alla de där sakerna som jag hade skaffat för att bli lycklig…
…gjorde inte sitt jobb.
Då beslöt jag mig för att släppa taget och vet ni vad?
För första gången i mitt liv, började jag känna mig fri.
Jag fick tillbaka min tid.
Jag fick tillbaka mitt liv.
Och när jag förändrade mitt liv,
fokuserade jag på gemenskap, inte konsumtion.
Att ge, inte ta.
Människor, inte prylar.
Det fick oss att omvärdera våra liv,
våra mål och våra åtaganden.
Vänner, familj och kollegor har sett en stor förändring hos mig.
Det har gett mig chansen
att vara personen jag brukade prata om att vara.
På grund av hur mina värderingar har omorganiserats,
är jag tacksam för varenda sekund.
Jag började hitta mig själv igen.
Och för det är jag så tacksam.
Minimalism…
Det förändrade mitt liv.
Den här känslan sköljde över mig. Det var överväldigande.
Och det var en känsla av stort överflöd.
Ett överflöd där allt är bra.
Du har allt du behöver, allt är bra. Och jag tror inte att jag…
Det är känslosamt att minnas det här.
Jag tror inte att jag hade känt så sen jag var fyra-fem år.
Den här djupa känslan av att allt jag ville ha,
allt jag sökte, allt jag behövde…
…hade jag redan.
Ett drygt år efter mitt experiment med packfesten,
hände nåt oväntat.
Min chef ringde mig en fredagsmorgon
och bad mig åka till Cincinnati den eftermiddagen
för att möta honom på företagets personalkontor.
Jag gick in i konferensrummet och såg min chef
och nån från personalavdelningen sitta på andra sidan av bordet.
Min chef skakade på huvudet.
"Vi har tagit bort din tjänst i samband med senaste nedskärningen.
Det gäller med omedelbar verkan."
Efter sju befordringar på knappt tio år,
fick jag sparken utan förvarning.
Jag blev förvånad av min nästa tanke.
"Är inte det här det bästa som kunde ha hänt mig?"
En tyngd hade lyfts från mina axlar.
Det var dags för mig att gå vidare och det här var knuffen jag behövde.
Hela mitt perspektiv var förändrat.
Sen tänkte jag för mig själv:
"Det kanske finns folk där ute som kan ha nytta av min story.
Vilka skulle det vara?"
Så Josh och jag bestämde oss för att göra vad två 30-åriga killar självfallet gör.
Vi startade en blogg.
Det var tio år sen.
Och vet ni vad? Nåt otroligt hände.
Femtiotvå personer besökte vår hemsida den första månaden.
Jag inser att det kanske låter lite, men Josh och jag var glada.
Sen började andra otroliga saker ske.
Femtiotvå läsare blev 500, 500 blev 5 000
och nu har vi förmånen
att dela vårt budskap med miljoner människor varje år.
Det visar sig att när man tillför värde till andra,
delger de ivrigt ens story till sina vänner och familj
för att ge dem mervärde i sin tur.
Det är passande att vi är här.
Inte bara i Dayton, utan på det här kaféet Press,
för det är här det började för oss.
Även när vi var i företagsvärlden,
brukade vi träffas här och skapa.
Det var nästan som om vi behövde det här utrymmet utanför företagsvärlden,
utanför våra röriga privatliv,
för att komma hit och komma på hur vi kunde skapa och förenkla våra liv.
Att ta den här känslan vi upplevde
och skriva ner den på papper.
Jag tycker att vi borde få lov att förändra våra liv och säga:
"Jag trodde att jag ville leva så här, men det var fel,
så jag tänker börja om."
Om du har en längtan och en dröm och en passion inom dig,
varför hålla fast vid det du brukade göra och den du brukade vara
och förlora den du vill bli?
Oavsett var vi befinner oss på vår resa mot mindre,
kommer vi alltid dras i den riktningen.
Riktningen för jämförelse, riktningen att bli överväldigad av media.
Sanningen är att vi måste omfokusera konstant.
Vi gör livet onödigt komplicerat,
för att vi förbiser eller underskattar känslan av riktning som kan komma
från att ta endast lite tid där vi sitter för oss själva,
där vi sitter i tystnad och säger:
"Jag tänker inte ta mina idéer om ett gott liv
från extern stimulans.
Jag ska lyssna på den inre rösten och se var den leder mig."
Om folk bara kan fatta ett beslut att leva fullt ut,
om de bara kunde göra sig av med allt
som suger livet ur deras själ,
är det läget då de finner sin passion.
Men din passion handlar aldrig om dig själv.
Din passion handlar alltid om nåt gott du kan göra i världen.
Det är därför Josh och jag är här just nu.
Vi hoppas att vi kan tillföra ett värde till ditt liv
genom att uppmuntra dig att släppa taget.
Att föreställa dig ett liv med mer.
Mer tid, mer meningsfulla relationer,
mer tillväxt, bidragande och förnöjsamhet.
Ett liv av passion,
obesvärat av den kaotiska världen runtomkring.
Det ni föreställer er är ett medvetet liv.
Inte ett perfekt liv.
Inte ens ett lätt liv.
Men ett enkelt liv.
Och för att komma dit, måste du kanske släppa taget om prylar som är i vägen.
ANTA LESS IS NOW-UTMANINGEN
GÅ IHOP MED EN VÄN, EN FAMILJEMEDLEM, EN KOLLEGA
VARJE PERSON SLÄPPER EN SAK DAG ETT
TVÅ SAKER DAG TVÅ
TRE SAKER DAG TRE
OCH SÅ VIDARE
ALLT ÄR TILLÅTET!
SAMLARFÖREMÅL
DEKORATIONER
KÖKSPRYLAR
ELEKTRONIK
MÖBLER, UTRUSTNING, VAROR, SÄNGKLÄDER,
ACTIONFIGURER, KLÄDER, HANDDUKAR, VERKTYG, HATTAR
SKÄNK, SÄLJ ELLER ÅTERANVÄND
ÄGODELEN MÅSTE VARA BORTA VID MIDNATT
KLARAR DU EN HEL MÅNAD?
BERÄTTA OM DINA FRAMSTEG
#LESSISNOW
Undertexter: Marie Roos