Downloaded from YTS.MX
‎I se spune apocalipsa magazinelor.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Anul 2019 a fost printre cele mai rele ‎pentru magazinele tradiționale.
‎Mai puțin înseamnă acum.
‎De ce credeți ‎că ideea de minimalism sau de simplificare
‎a prins atât de bine acum?
‎Cred că din cauză ‎că avem ocazia să avem atâtea.
‎O parte din America ‎e dependentă de lucruri.
‎Probabil nu în sensul clasic ‎al dependenței.
‎Ne plac lucrurile!
‎Luni, azi, ar trebui să fie ‎cea mai mare zi de cumpărături online,
‎ajungând la 3,3 de miliarde de dolari ‎în vânzări online.
‎Absolut tot ce îți trece prin cap ‎poate fi livrat la ușa ta, în 24 de ore.
‎E aproape magie, nu?
‎Dacă te uiți pe cer, s-ar putea să vezi ‎noile dispozitive de livrare Amazon.
‎Aeronava electronică ar avea ‎o rază de 24 km
‎și ar livra coletele în 30 de minute.
‎Lumea de consum înțelege că, ‎dacă te face să alegi înainte să gândești,
‎te face să cumperi lucruri inutile.
‎Simțurile mele sunt bombardate cu aluzii:
‎„Cumpără asta, o să fii mai fericit.”
‎Știi?
‎Și, în multe feluri,
‎încearcă să te facă să te supui.
‎„Bine, o cumpăr! Îmi trebuie!”
‎Amazon, angajează din nou.
‎Compania vrea să recruteze ‎100.000 de muncitori
‎pentru a satisface ‎creșterea comerțului online.
‎Multe afaceri mici dispar
‎și puterea se consolidează ‎în mâinile acestor uriași.
‎Lucrurile contribuie ‎la nemulțumirile noastre,
‎fiindcă iau locul chestiilor ‎care chiar ne fac fericiți.
‎Am aflat despre minimalism acum șapte ani, ‎în mijlocul unei crize.
‎Eram suprasolicitată. Eram epuizată. ‎Eram foarte stresată.
‎Viața sigur nu e doar despre muncă.
‎M-am ridicat imediat, m-am dus la dulap ‎și am început să-mi scot hainele.
‎Am stat până la trei dimineața ‎și am împachetat o mulțime de lucruri.
‎Când am început să mă eliberez de lucruri, ‎m-am simțit ușurată.
‎Schimbarea sigur va veni.
‎Schimbarea e inevitabilă. ‎Nu poți continua să consumi mai mult
‎decât se poate reface planeta anual.
‎Fizic nu poți.
‎Întrebarea nu e ‎dacă ne vom schimba ca societate,
‎ci cum ne vom schimba.
‎Fie ne schimbăm intenționat, ‎fie inevitabil.
‎Totul a început cu o întrebare.
‎Cum ar putea fi viața mai bună ‎cu mai puțin?
‎- Vrei ceai? ‎- Sigur.
‎Bine.
‎E în… Da. Bine.
‎Da, știi, aspectul e important ‎pentru mine,
‎dar îmi pasă mai mult ‎să am un spațiu neîncărcat.
‎Dacă te uiți în jur,
‎o să vezi că nu totul e ‎conform designului minimalist.
‎Nu țin morțiș să existe ‎doar o estetică minimalistă.
‎Dar, pentru mine, e un spațiu neîncărcat.
‎Adesea confundăm simplitatea cu ușurința, ‎dar e exact opusul.
‎E nevoie de muncă ‎ca să trăiești simplu.
‎E nevoie de muncă să fii intenționat. ‎E ușor să te lași dus de val.
‎E ușor să te duci la IKEA ‎și să cumperi mobilă ieftină,
‎de fiecare dată când crezi ‎că ai nevoie de mobilier sau de o măsuță.
‎E dificil să treci ‎prin experimentele astea stoice
‎ca să vezi ce îți trebuie ‎și de ce anume te poți lipsi.
‎Dar, în final, merită strădania.
‎Lumea zice: ‎„Trebuie să te uiți la documentar.”
‎Minimaliștii.
‎Minimaliștii sunt cu noi. Joshua și Ryan.
‎Au cărți, un podcast ‎și un documentar Netflix.
‎Cu ponturi cum să reducem drumul ‎spre fericire.
‎Nu ai cum să înțelegi cum Josh și cu mine ‎am devenit minimaliști,
‎fără să vezi cum am fost crescuți.
‎Amândoi am crescut săraci.
‎Mamele aveau probleme cu abuzul ‎de substanțe și mereu au fost lipsuri.
‎Ia fii atent aici. E hilară.
‎Chiar și mobila noastră, ‎parcă era improvizată.
‎E dulapul din bucătărie.
‎Am fost un copil fericit ‎până în clasa a doua,
‎când părinții mei au divorțat.
‎Li se întâmplă asta multor copii.
‎Dar îmi amintesc ‎că lucrurile au devenit disfuncționale…
‎când mama l-a părăsit pe tata.
‎Îmi amintesc…
‎că mergeam la petreceri des.
‎Și, copil fiind, părea distractiv.
‎Mama a făcut treabă bună să pară așa.
‎L-am cunoscut pe Josh în clasa a cincea ‎când m-am mutat la școala lui.
‎Poate că a fost faptul că amândoi eram ‎din cămine destrămate și săraci
‎sau faptul că eram cei mai grași copii ‎din clasele noastre,
‎însă am devenit imediat prieteni buni.
‎Copii fiind, ‎ne-ar fi prins bine minimalismul.
‎Minimalismul e folosirea intenționată ‎a resurselor pe care le ai.
‎Dacă dispui de resurse puține, ‎ca noi când eram copii,
‎te descurci mai bine ‎dacă folosești cu intenție resursele.
‎E interesant, atunci când ești sărac, ‎când cineva îți oferă ceva, accepți.
‎Mă gândesc la căminul în care am crescut.
‎Aveam atât de multe lucruri, ‎fiindcă luam orice ni se oferea.
‎Dar aveam multe lucruri ‎de care nu aveam nevoie.
‎N-am făcut decât să adunăm lucruri ‎fără valoare.
‎Pe măsură avem mai mult spațiu, ‎îl umplem cu mai multe lucruri.
‎Lucruri mai multe cer mai mult spațiu. ‎Soluția e depozite sau case mai mari.
‎Și nu ne oprim niciodată să ne întrebăm: ‎„Ce e esențial? Ce e necesar?”
‎Apoi: „Câte dintre lucrurile astea ‎adaugă valoare vieții mele?”
‎Acum zece ani,
‎când aveam 28 de ani, ‎obținusem tot ce îmi doream.
‎Eram cel mai tânăr director ‎din cei 140 de ani ai firmei unde lucram.
‎Aveam toate avantajele unui șef ‎la o corporație majoră.
‎Mașinile de lux, ‎dulapul plin cu haine de designer,
‎casa mare din suburbie, ‎cu mai multe toalete decât oameni.
‎Cred că se putea spune ‎că trăiam visul american.
‎Dar apoi mama a murit…
‎și căsnicia mea s-a încheiat.
‎Amândouă în aceeași lună.
‎Aceste două întâmplări m-au forțat ‎să mă uit în jur
‎și să încep să mă întreb ‎care e scopul vieții mele.
‎Știți ce mi-am dat seama?
‎Mi-am dat seama că eram atât de concentrat ‎pe așa-numitul succes și pe reușită,
‎mai ales pe acumularea de lucruri.
‎Poate că trăiam visul american,
‎dar nu era visul meu.
‎A fost nevoie să obțin tot ce credeam ‎că-mi doresc ca să-mi dau seama
‎că tot ce îmi doream ‎nu era de fapt ceea ce voiam.
‎Corporațiile și dorința de profit sunt
‎în spatele dependenței de lucruri, ‎existentă în țară.
‎Corporațiile sunt structurate în țară asta ‎ca să crească.
‎Obligația lor principală e ‎față de acționari,
‎pentru care trebuie ‎să-și crească veniturile.
‎Asta e baza capitalismului, creșterea.
‎Nu cred că problema are legătură ‎cu cât cresc.
‎Dar cum răspundem la întrebarea: ‎„încotro?”
‎Una dintre cele mai mari ‎probleme actuale
‎e că oamenii nu sunt liberi să aleagă.
‎Vorbim despre o piață liberă, ‎o societate liberă,
‎dar lumea nu e liberă să aleagă,
‎pentru că doar una ‎sau două instituții mari
‎dețin monopoluri artificiale
‎și ele decid pentru toată lumea.
‎Ce poți vedea, ce poți asculta.
‎Și manipularea intereselor noastre,
‎manipularea gustului natural, ‎dat de Dumnezeu, chiar are loc.
‎Comercianții sunt impresionanți ‎în capacitatea lor de a manipula mintea,
‎de a crea o nevoie sau o nevoie percepută
‎din ceva ce a fost o dorință.
‎Trăim în cea mai expusă la reclame cultură ‎din istoria lumii.
‎Gândiți-vă! ‎Milioane de dolari sunt cheltuiți
‎ca să ne zică de ce avem nevoie ‎și are un efect.
‎Banii cheltuiți în publicitate ‎în SUA au crescut
‎de la puțin de peste 5 miliarde de dolari ‎în anii '50, la 240 de miliarde pe an.
‎Și de la începutul secolului 21,
‎o mare parte din cheltuieli au trecut ‎de la televiziune și de la radio
‎la publicitate digitală.
‎Rezultatul: reclame inteligente ‎și prezicătoare,
‎care par să ne cunoască ‎mai bine decât noi înșine.
‎Companiile au descoperit ‎cum să ne conecteze dispozitivele,
‎așa că știu când iei tableta ‎sau când schimbi pe telefon,
‎când schimbi canalul la televizor ‎sau când vorbești cu dispozitivul tău.
‎Folosindu-se de GPS-ul dispozitivului,
‎te pot urmări să vadă ‎pe lângă ce panou publicitar treci,
‎ce magazine frecventezi,
‎și chiar și creanțele ‎aferente cărților de credit.
‎Cartografiază mișcările ca să știe ‎când să-ți trimită mesajul.
‎Iar scopul final e mereu același. ‎Să te fac să cumperi mai mult.
‎Unul dintre trucurile folosite e ‎publicitatea deficitară.
‎Ne trimit reclame
‎care ne fac în subconștient ‎să ne simțim ca și cum am fi defecți
‎că nu avem acel produs.
‎„Nu voi fi iubit ‎dacă nu am pasta asta de dinți.”
‎„Copiii mei nu mă vor prețui ‎dacă nu am săpunul ăsta.”
‎O să fie râvnit!
‎Nu e diferit de antrenamentul la sală.
‎Sauna de masaj pentru mâini.
‎- Sigur o să îi vrei. ‎- Un set perfect pentru orice ocazie.
‎- Se simte, se vede. ‎- Se simte. Da.
‎Suntem bombardați cu mesaje ‎că nu noi nu ne suntem de-ajuns.
‎Gândiți-vă cum se simt oamenii
‎când primesc zilnic mesaje: ‎„Nu ești de-ajuns.
‎Părul, hainele, pielea, ‎corpul tău nu sunt de-ajuns.”
‎Fără încetare. ‎Deci vrem să facem să fim de-ajuns.
‎Și fiindcă nu mai avem ‎alte moduri de a fi de-ajuns…
‎Celelalte moduri sunt ‎să ai o comunitate, un țel,
‎o identitate a ta, ‎diferită de marca de pe tine.
‎Pentru că le-am pierdut, am înlocuit ‎dorința de apartenență și de satisfacție
‎cu cumpăratul de lucruri.
‎Nu spunem: „Bine, o să fac ‎din lucruri idolul meu.”
‎Nu spunem asta în mintea noastră. ‎Nimeni nu face asta intenționat.
‎Judecând după comportament, ‎ne dăm seama că asta am făcut.
‎Dacă îți spui: ‎„Dacă aș avea mașina asta, aș fi fericit.
‎Dacă aș locui în casa aia, dacă ne-am muta ‎în cartierul ăla, am fi fericiți.
‎Dacă aș avea canapeaua aia, ‎draperiile alea.”
‎Asta înseamnă că te închini ‎la altarul lucrurilor materiale.
‎Ați contractat oficial boala „lucrutită”.
‎Deci devine o chestie spirituală,
‎fiindcă e în competiție ‎cu lucrurile care contează.
‎Toată lumea vinde ceva.
‎Asta nu înseamnă ‎că comerțul e mereu rău. E în regulă.
‎Vreau ca magazinul meu să vândă lucruri ‎pe care să le pot cumpăra.
‎Vreau să pot cumpăra mâncare, nu? ‎Vreau să-mi vândă asta.
‎Nu e vorba despre a privi oamenii ‎și ai condamna pentru că au un unghi
‎în felul de a comercializa ceva
‎sau că promovează un anume produs.
‎Înseamnă să înțelegi
‎că ceea ce este promovat ‎nu e mereu consistent.
‎Nu e mereu compatibil cu ce ai nevoie.
‎Cumpăram compulsiv ‎înainte de a trece la minimalism.
‎Cheltuiam fără să mă pot controla.
‎Cumpărăturile erau ca o cârjă. ‎Erau ceva la care apelam.
‎Unii mănâncă pe fond de stres, ‎eu cumpăram.
‎Ofertele erau totul.
‎Voiam să găsesc acel articol ‎cu reducere de 99%,
‎pe care l-aș fi putut obține ‎la un preț bun.
‎Obișnuiam să iau articolul, ‎gândindu-mă că e singura șansă să-l iau.
‎Cumpăram diferite tipuri de unghieră.
‎Cumpăram unele deosebite, ‎cumpăram și normale.
‎Unghiere cu diferite chestii.
‎Cumpăram chestii la întâmplare
‎și apoi îmi dădeam seama că irosesc banii ‎pe lucruri pe care le am deja.
‎Am cumpărat un scuter. ‎Un scuter de 150 cc.
‎Credeam că o să-mi schimbe viața.
‎Mi-am imaginat că mă plimb ‎cu el în Atlanta.
‎Și dacă ați fost vreodată ‎în trafic în Atlanta,
‎ultimul lucru pe care ți l-ai dori ‎e să mergi cu scuterul.
‎Am simțit că o merit, ‎că am muncit din greu
‎iar obiectele astea frumoase vor apărea ‎și mă vor face fericită.
‎Apoi apărea sentimentul de rușine ‎și de vină,
‎apoi facturile ‎și totul era un cerc vicios.
‎În retrospectivă e ciudat, dar nu mi-am ‎dat seama că eram săraci în copilărie.
‎Primeam bonuri de masă și ajutor social, ‎dar mie mi se părea normal.
‎Sărăcia era ca oxigenul.
‎Eram înconjurat de ea, dar nu o vedeam.
‎Era pur și simplu acolo.
‎După ce m-am născut,
‎sănătatea mintală a tatălui meu ‎s-a înrăutățit.
‎În momentul acela, ‎totul a început să se schimbe.
‎Când mama l-a luat pe tata,
‎nu și-a dat seama că suferea ‎de depresie maniacală și de schizofrenie,
‎dar a aflat destul de repede.
‎Iar boala mintală a tatei ‎era amplificată de alcoolism,
‎ceea ce-l făcea rău, agresiv ‎și complet imprevizibil.
‎Cred că abuzul fizic a început ‎de când aveam trei ani.
‎De fapt, prima mea amintire din copilărie
‎e cu tatăl meu stingând ‎o țigară pe pieptul mamei.
‎Lucrurile s-au înrăutățit, ‎până când, într-un final, am scăpat.
‎Eu și mama ne-am mutat 32 km spre sud, ‎într-o suburbie din Dayton.
‎Ceea ce sună bine, nu?
‎Suburbiile!
‎Dar nu a fost deloc frumos.
‎E aici, pe dreapta.
‎Vezi casa aia verde? Asta e.
‎Frate!
‎Ia te uită!
‎E acoperită peste tot cu scânduri.
‎Vrei să ne uităm?
‎Locuiam într-o casă dărăpănată.
‎Chiria era de 200 $ pe lună.
‎Casa noastră mirosea mereu ‎a cutii de bere goale și fum de țigară.
‎Încă îl mai simt.
‎Gândacii fugeau ori de câte ori ‎când aprindeam becul la bucătărie.
‎Când se oprea curentul,
‎furam curent de la vecini ‎ca să ne putem uita la TV.
‎Ușa din față.
‎Rahat!
‎Se pare că ar fi locatari ilegali. ‎E în paragină.
‎Când ne-am mutat aici, ‎ne-am înscris pentru bonuri de masă.
‎În copilărie, nu știam diferența ‎dintre banii albi și cei verzi.
‎Bonurile erau bancnotele albe,
‎iar banii verzi erau doar bani, știi?
‎Și făcea schimb de bancnote…
‎Schimba bancnotele albe…
‎pe cele verzi, ‎fiindcă îți trebuiau ca să cumperi alcool.
‎Și cumpăra cea mai ieftină bere.
‎Milwaukee's Best sau cel mai ieftin vin.
‎Veneam de la școală acasă. ‎Aveam vreo șase ani.
‎O găseam pe mama ‎leșinată pe canapea, zi după zi.
‎A devenit ceva normal.
‎Simt că nu mi-am dat seama atunci,
‎dar am crezut că e vina mea.
‎Pe măsură ce lucrurile se destrămau, ‎mama a început să bea mai rău.
‎Nu mă înțelege greșit, ‎mama era o persoană bună, cu suflet bun
‎și un simț al umorului excelent.
‎Undeva pe drum, ‎și-a pierdut simțul sensului în viață.
‎Știam că singura cale ‎de a rupe cercul vicios,
‎de a găsi sensul pe care ea îl pierduse,
‎era să fac mulți bani când voi fi mare.
‎Îmi amintesc că în adolescență,
‎îmi petreceam vara lucrând pentru tata,
‎zugrăvind și tapițând.
‎Să fi văzut casele în care am lucrat!
‎Unii dintre ele erau ‎incredibil de luxoase.
‎Garaje de zece mii de metri pătrați, ‎piscină interioară, popicării private.
‎Nimic din ce-mi doream, ‎dar eram impresionant.
‎Apoi, într-o zi, am început să lucrăm ‎la o casă foarte frumoasă.
‎Nu era o casă de lux ‎de milioane de dolari,
‎dar era ceva mai frumos ‎decât ce au avut părinții mei.
‎Pereții din casa lor erau decorați
‎cu fețele zâmbitoare ‎ale prietenilor și familiei,
‎care confirmau fericirea vieții lor.
‎Și lucrurile din casa lor ‎umpleau fiecare colțișor.
‎Mi-am imaginat că locuiesc acolo.
‎Mi-am imaginat cât de fericit aș fi ‎dacă aș avea o casă ca asta,
‎plină cu toate lucrurile alea.
‎Așa că m-am întors la tatăl meu ‎și l-am întrebat:
‎„Cât de mult trebuie să câștig ‎ca să dețin o casă ca asta?”
‎S-a uitat la mine și mi-a spus: ‎„Dacă poți face 50.000 de dolari pe an,
‎probabil îți veți putea permite ‎o casă ca asta.”
‎Deci a devenit reperul meu. ‎50.000 de dolari.
‎Apoi, în ultimul an de liceu,
‎eu și Josh stăteam împreună ‎la masa celor singuratici, la cantină,
‎și am început să vorbim despre ce vom face ‎cu viața noastră după absolvire.
‎Așa că i-am spus: „Nu știu ce voi face,
‎dar, dacă găsesc o cale ‎să fac 50.000 de dolari pe an,
‎știu că voi fi fericit.”
‎Deci asta m-am apucat să fac. ‎Asta a făcut și Josh.
‎Ne-am luat slujbe în vânzări ‎și am început să câștigăm 50.000.
‎Dar ceva a mers prost.
‎Nu eram fericit. ‎A trebuit să o revin la început.
‎Și, slavă cerului, ‎am aflat ce s-a întâmplat.
‎Am uitat să mă adaptez la inflație.
‎Așa că mi-am zis:
‎„Poate 65.000 de dolari pe an. ‎Poate că asta era fericirea.
‎Sau poate că 90.000, ‎sau sume cu șase zerouri,
‎sau achiziționarea de lucruri.
‎Poate că asta e fericirea.”
‎Orice ar fi fost fericirea, știam ‎că odată ajuns acolo, mă voi simți liber.
‎Am cumpărat mașini noi, electronice ‎și dulapuri pline de haine scumpe.
‎Am cumpărat decorațiuni interioare ‎și mobilă scumpe
‎și mereu aveam ‎cele mai actuale dispozitive.
‎Și când nu erau destui bani în bancă, ‎plăteam pentru mese scumpe,
‎băuturi și vacanții frivole, ‎cu cardurile de credit.
‎Pe măsură ce făceam mai mulți bani, ‎cheltuiam mai mult, în căutarea fericirii.
‎Totul ca să vânez visul american.
‎Când ești imigrant, ‎visul american e un lucru bun.
‎Doar cei care au crescut cu visul american
‎nu mai pun valoare pe el, ‎fiindcă a devenit coșmarul american.
‎Lumea din SUA lucrează mai mult ‎decât în orice țară industrializată,
‎în funcție de datele la care te uiți, ‎dar lucrăm foarte mult.
‎Lucrăm la fel de multe ore ‎ca oamenii în societatea feudală.
‎Avem vacanțe scurte, dacă le avem.
‎Nici alea două săptămâni nu le luăm.
‎Facem naveta mai mult ca oricând
‎și apoi petrecem timp mai mult ca oricând ‎singuri în fața ecranelor.
‎Ne depărtăm de ceea ce ne face fericiți
‎și ceea ce face societatea sigură,
‎adică comunitatea.
‎Pierdem asta și ne petrecem timpul ‎muncind și cumpărând mai multe lucruri.
‎Ce nu vrei în viața ta ‎e un orizont nesfârșit de aspirații.
‎„Îmi trebuie mai mult din asta ‎sau din cealaltă.
‎Mai mult succes, venit, avere. ‎O casă mai mare, o mașină mai mare.”
‎E o gaură neagră fără fund.
‎Când obținem tot ce ne dorim,
‎predicțiile care ne spun ‎cât de fericiți am fi sunt greșite,
‎căci creierul normalizează acele lucruri.
‎După câteva luni, normalizezi situația
‎și spui „A fost minunat atunci.
‎dar acum am un nou set de dorințe, ‎un nou set de visuri.”
‎Și tot ce e sus azi
‎devine un nou nivel ‎de la care încerci să pleci.
‎Visul american este ‎acest sentiment al libertății.
‎Cum obținem asta? ‎Adunând mai mulți bani? Nu, nu ajunge.
‎Nu și dacă aduni mai multe lucruri
‎fiindcă ai mai mulți bani, ‎dar tot o să fii anxios.
‎N-ai făcut decât să adaugi zerouri ‎stupizeniei tale.
‎Așa că trebuie să înveți ‎să-ți contractezi „nevoile”,
‎ca să creezi un tampon ‎în jurul vieții tale independente,
‎în care ai destule economii să poți spune:
‎„Fă ceva cu slujba asta!”, dacă e nevoie.
‎Nu ai o grămadă de datorii pe cap,
‎nu cumperi lucruri de care n-ai nevoie, ‎cu bani pe care nu îi ai,
‎ca să impresionezi oameni ‎care nici nu-ți plac.
‎Dar noi am renunțat la independență,
‎am renunțat la libertate…
‎în schimbul unor lucruri care nu vor ‎valora nimic la următorul talcioc.
‎Aproape că ai remușcări ‎și ai și dilema jucătorului de noroc.
‎Ai jucat și te-ai ales cu miza.
‎Vrei să renunți la ea, ‎deși te face nefericit?
‎O parte a procesului pentru noi toți e
‎să ne asigurăm ‎că urmărim exact ce ne dorim.
‎Trebuie să ne evaluăm sincer lucrurile:
‎„E ceva ce-mi definește viața? ‎Chiar vreau să-l păstrez?”
‎Visul american m-a costat mult mai mult ‎decât doar bani.
‎Viața mea era plină de stres, de angoasă ‎și de nemulțumire.
‎Ajunsesem într-un punct ‎în care nu știam ce contează.
‎Dar un lucru era clar.
‎Am avut un gol imens în viață.
‎Așa că am încercat să umplu golul ‎la fel ca mulți alți oameni. Cu lucruri.
‎Am continuat să lucrez 60, 70, ‎uneori 80 de ore pe săptămână,
‎renunțând la cele mai importante aspecte ‎din viața mea.
‎Abia mă gândeam la sănătatea mea ‎sau la relațiile mele,
‎sau la lucrurile care mă pasionau.
‎Trăiam de la un salariu la altul. ‎Trăiam pentru salariu. Pentru lucruri.
‎Treceam de la achiziții cu cardul ‎la cheltuieli nesăbuite,
‎ca să acumulez datorii, ca să mențin ‎un stil de viață care nici nu-mi plăcea.
‎Aveam cu ce să umplu ‎fiecare colț al vieții mele de consumator.
‎Televizoare uriașe, porțelanuri fine, ‎electrocasnice din oțel inoxidabil,
‎blaturi de marmură, ceasuri scumpe, ‎costume de comandă
‎și tot mai multe.
‎Apoi, spre sfârșitul lui 2008,
‎cu două zile înainte de Crăciun, ‎am primit un telefon de la mama.
‎Se mutase în Florida în anul acela,
‎spera să se poată pensiona.
‎Dar, pe 23 decembrie, a aflat ‎că are cancer pulmonar în stadiul patru.
‎În mai puțin de un an, s-a dus.
‎Am petrecut mult timp cu mama ‎în acel an, în Florida,
‎în timp ce se chinuia ‎cu chimioterapie și cu radioterapia.
‎După ce s-a stins, mi-am dat seama ‎că mai am de făcut o vizită.
‎De data asta, ‎trebuia să mă ocup de lucrurile ei.
‎Așa că am zburat din Dayton, Ohio, ‎către St. Pete Beach, Florida.
‎Când am ajuns, știți ce am găsit?
‎Lucruri.
‎Lucruri cât pentru trei case, ‎înghesuite în micul apartament al mamei.
‎Mama nu era o colecționară compulsivă.
‎N-am găsit pisici moarte în congelator.
‎Dar deținea multe lucruri, ‎acumulate în 65 de ani.
‎Știați că o familie americană
‎deține peste 300.000 de obiecte?
‎Trei sute de mii!
‎Uitați-vă în subsolul, ‎în podul sau în garajul vostru.
‎Ce vedeți?
‎Articole sportive nefolosite, ‎echipament de antrenament,
‎echipament de camping, ‎decorațiuni de sărbători,
‎instrumente muzicale, piese de schimb,
‎electronice învechite, ‎cabluri aleatoare și cabluri diverse,
‎reviste, casete și discuri,
‎bibelouri, mărunțișuri și zorzoane.
‎Toate lucrurile pe care le-am uitat.
‎Cutii și coșuri, ‎camere întregi umplute cu lucruri.
‎Avea atât de multe! Atâtea lucruri.
‎Ce aveam în dulap era de neimaginat!
‎Aveam un dulap plin cu haine. ‎Aveam o comodă plină cu haine.
‎Echipament de fotografiere, de biciclete.
‎Produse de îngrijire a pielii.
‎Pantofi, poșete.
‎Deschideam dulapul ‎și cădeau lucruri peste mine.
‎Nu știu de ce, aveam trei ghete de fotbal,
‎deși eu nu prea joc fotbal.
‎Lucruri care mi-au fost dăruite ‎de-a lungul anilor,
‎fie că au fost cărți sau obiecte,
‎sau suveniruri păstrate ‎de la diferite evenimente.
‎A fost ca un turnichet care se învârtea ‎la nesfârșit: „Am nevoie de asta și aia.”
‎E atât de ușor să cumperi lucruri, ‎încât credem că sunt soluția problemelor.
‎Țin minte că atunci când aveam copii mici, ‎îmi doream să doarmă bine
‎și credeam că am nevoie ‎de un dispozitiv ca să se întâmple asta.
‎Așa că aveam ‎patru tipuri diferite de feșe,
‎diferite tipuri de saci de dormit.
‎Dacă te uiți pe Amazon, ‎poți găsi zeci și zeci
‎de mecanisme diferite ‎pentru a adormi bebelușii.
‎Echipamente pe care le poți cumpăra.
‎Dar adevărul e ‎că e greu să adormi un bebeluș
‎și putem cădea în capcana ‎că putem scăpa de problema asta.
‎Și adesea nu prea reușim, ‎pe deasupra ne și arde la buzunar.
‎Cel mai bun mod de a ști ‎dacă ai prea multe lucruri
‎nu e să aștepți să vezi ‎dacă nu mai ai loc pentru ele,
‎ci să te întrebi ‎dacă îți mai folosesc la ceva.
‎Când lucrurile nu-ți mai folosesc ‎la nimic,
‎chiar dacă ai un singur lucru, ‎ai deja prea multe.
‎Motivul pentru care suntem atât ‎de deprimați și goi când avem atâtea e
‎că, dacă avem multe din ce nu ne trebuie, ‎asta devine un neajuns.
‎Există lucruri mai profunde, ‎care ne satisfac.
‎Nevoia de sens, de progres, de intimitate.
‎Mesajul minimalismului e atât de puternic
‎pentru că facem exces ‎de lucruri care nu ne trebuie
‎și suntem înfometați după lucruri ‎care contează cu adevărat.
‎Sigur, majoritatea dintre noi ‎nu sunt strângători compulsivi, nu?
‎Nu.
‎Doar adunăm multe lucruri.
‎Ne legăm de amintiri colecționate o viață.
‎Mama sigur făcuse asta ‎și nu știam ce să fac cu ele.
‎Așa că am făcut ce ar face orice fiu bun.
‎Am sunat la U-Haul.
‎Am sunat la U-Haul ‎și am cerut cel mai mare camion.
‎Mi-a trebuit unul imens, ‎așa că am așteptat o zi
‎ca să fie disponibil ‎camionul de opt metri.
‎Așteptând să ajungă camionul, ‎i-am invitat pe prietenii ei
‎ca să mă ajute să sortez lucrurile.
‎Erau prea multe lucruri ‎ca să mă descurc de unul singur.
‎Sufrageria ei era plină ‎cu mobilier de epocă și tablouri vechi
‎și atâtea mileuri că le pierdusem numărul.
‎Iar bucătăria ei era plină ‎cu sute de farfurii, căni și castroane
‎și ustensile asortate aiurea.
‎Și baia ei era plină cu atâtea machiaj,
‎creme de față și produse de igienă, ‎că ar fi putut să deschidă un butic.
‎Iar dulapul cu lenjerie ‎părea să aparțină unui hotel.
‎Era plin cu prosoape de baie, ‎prosoape de plajă și prosoape de vase.
‎Nici nu mai pomenesc de dormitorul ei.
‎De ce avea mama ‎14 haine de iarnă în dulapul ei?
‎Pe bune. Locuia în St. Pete Beach.
‎TIMP PETRECUT PURTÂND ‎HAINE DE IARNĂ
‎Încercam să termin de împachetat ‎toate lucrurile mamei,
‎când m-am uitat sub patul ei.
‎Am văzut patru cutii. ‎Niște cutii vechi de carton.
‎Destul de grele, sigilate ‎cu cantități excesive de bandă adezivă.
‎Am observat că fiecare cutie
‎avea un număr scris pe lateral, ‎cu un marker negru, gros.
‎Și stăteam acolo…
‎privind în jos…
‎întrebându-mă ce ar putea fi ‎în cutiile alea.
‎Se pare că erau vechile mele teme ‎din școala primară.
‎De la clasa întâi la clasa a patra.
‎În timp ce desfăceam cutiile, ‎muream de curiozitate
‎și mi-am zis: „De ce a mai păstrat mama ‎temele alea idioate?”
‎Dar imediat m-au năpădit amintirile ‎și mi-am dat seama.
‎Mama încerca să păstreze ‎o bucată din mine.
‎Mama încerca să păstreze amintirile ‎în cutiile alea. Nu-i așa?
‎Dar stați puțin.
‎Cutiile alea erau sigilate ‎de peste două decenii.
‎Era clar că mama nu accesase amintirile ‎din cutii,
‎ceea ce m-a ajutat să înțeleg ‎ceva important pentru prima dată.
‎Amintirile noastre nu sunt ‎în lucrurile noastre.
‎Amintirile noastre sunt în noi.
‎Mama nu trebuia să păstreze cutiile ‎ca să păstreze o bucată din mine.
‎N-am fost niciodată în cutii.
‎M-am uitat apoi prin apartament, ‎la lucrurile ei
‎și mi-am dat seama că mă pregăteam ‎să fac la fel.
‎Dacă sunt sincer cu mine,
‎aveam de gând să mă agăț ‎de majoritatea lucrurilor ei.
‎Dar, desigur, ‎n-aș fi obținut nimic valoros
‎dacă ar fi rămas închise pe vecie.
‎Dar adevărul e că, dacă renunțam la ele, ‎puteam îmbunătăți viețile altora.
‎Am donat majoritatea lucrurilor ‎prietenilor și organizațiilor de caritate,
‎găsindu-le o casă nouă.
‎Am vândut câteva obiecte
‎și am donat banii ‎celor două organizații caritabile
‎care au ajutat-o pe mama ‎în timpul tratamentului.
‎Mi-am dat seama ‎că pot contribui cu adevărat,
‎dacă aș fi renunțat la lucruri.
‎Când m-am întors în Ohio,
‎m-am întors ‎cu doar câteva obiecte sentimentale.
‎Un tablou vechi, câteva fotografii,
‎poate chiar un mileu sau două,
‎și așa am înțeles ‎că mai puține obiecte sentimentale
‎înseamnă că ne le putem aprecia mai mult.
‎Sunt mai valoroase ‎câteva obiecte păstrate,
‎decât dacă le-aș fi bagatelizat ‎cu sute de suveniruri.
‎A trebuit să renunț la ce mă ținea pe loc ‎ca să merg mai departe.
‎Ca să merg mai departe…
‎a trebuit să fac ‎un inventar al propriei vieți.
‎Se pare că avusesem o viață organizată.
‎De fapt, eram ‎un colecționar compulsiv organizat.
‎Și, dacă te uitai sub aparențe,
‎ai fi găsit o viață plină ‎de consum compulsiv.
‎Pe măsură ce companiile inovează,
‎puterea noastră de a ne abține ‎e mai dificilă.
‎Munca sub-contractată combinată
‎cu progresele în transport, ‎în fabricație și în logistică,
‎a scăzut costurile produselor de consum ‎la un nivel minim.
‎Și acum, cu achiziții cu un clic, ‎livrare în aceiași zi
‎și normalizarea ‎creanțelor aferente cărților de credit,
‎ne-am săpat singuri groapa.
‎Americanul de rând are ‎patru carduri de credit
‎iar creanța aferentă cărților de credit ‎de familie este de peste 16.000 de dolari.
‎În fiecare an, cheltuim mai mult ‎pe încălțăminte, bijuterii și ceasuri
‎decât pe educație.
‎Pe când eram copil, ‎exista ceva numit ‎layaway.
‎Ne duceam la magazin ‎și ne alegeam hainele pentru școală.
‎Mama le punea pe ‎layaway,
‎adică urma să plătească ‎o dată pe săptămână,
‎până când ar fi achitat întreaga sumă.
‎De-abia atunci ne luam hainele.
‎Acest concept nu mai există acum.
‎Acum dacă vrei ceva, ‎dai cardul și e al tău.
‎Și cred că schimbarea funcțională ‎a modului în care cumpărăm
‎ne-a schimbat așteptările
‎și ne-a făcut să ne simțim îndreptățiți ‎să avem lucruri când dorim
‎și dacă merită să așteptăm pentru ele.
‎America, din păcate, a devenit ‎tot mai imatură emoțional.
‎„Vreau asta și o vreau acum ‎și o merit pentru că respir aer!”
‎E ca un copil de patru ani ‎în raionul de cereale,
‎care face o criză ‎fiindcă nu i se dă Froot Loops.
‎Și totuși e o femeie de 54 de ani ‎sau un bărbat
‎care nu poate cumpăra ceva
‎pentru că nu are bani.
‎Ghici ce? Nu vei avea ‎niciodată banii pentru tot ce vrei.
‎Datoria care creează cele ‎mai multe probleme din societate
‎provine din nevoia de a păstra aparențele.
‎Să te împovărezi inutil ‎ca să-ți păstrezi imaginea.
‎Dacă nu-mi permit un BMW,
‎dar mă îndatorez ‎ca să-mi achiziționez unul,
‎o fac pentru că vreau ‎recompensele sociale.
‎Vreau să fiu văzut într-un anume fel.
‎Odată îndeplinite nevoile de bază,
‎modul în care oamenii stabilesc ‎ce e de ajuns
‎e raportat la oamenii din jur.
‎De aici a apărut zicala: ‎„ține pasul cu familia Jones”.
‎Judecăm mobila, hainele, mașinile noastre ‎în funcție de oamenii din jur.
‎Pe vremuri, oamenii din jur proveneau ‎din aceleași medii socio-economice.
‎Era bine. Toți aveam aceleași lucruri.
‎Dar acum, ‎cu televiziunea și rețelele sociale,
‎a avut loc o extindere verticală ‎a grupului de referință.
‎Acum îmi compar părul ‎cu al lui Jennifer Aniston.
‎Îmi compar casa cu a lui Kim Kardashian.
‎Cred că suntem mai stresați ‎și mai nemulțumiți azi ca niciodată,
‎pentru că știm mult mai multe ‎sau credem că știm mai multe
‎despre ce se întâmplă în casa vecinilor ‎și a prietenilor noștri.
‎Comparația e mult mai puternică ‎decât în ultimele generații
‎și ne comparăm în mod constant viețile ‎cu viețile altora.
‎Și niciodată nu sunt ‎la înălțimea așteptărilor.
‎Mai mult decât generațiile anterioare
‎trebuie să învățăm ‎să ne controlăm atenția.
‎Sunt mulți care concurează pe ea
‎și care ne spun: ‎„Uită-te la asta și vei fi fericit!”
‎„Cumpără asta și vei fi fericit!”
‎Trebuie să evaluezi situația ‎și să spui: „Nu, am nevoie de timp
‎ca să-mi fac propriile idei ‎despre ce mă va face fericit.”
‎Pentru mine totul a început ‎cu o întrebare.
‎Cum poți să-ți îmbunătățești viața ‎cu mai puțin?
‎Răspunzând la întrebarea asta, ‎am putut identifica scopul minimalismului.
‎Nu doar cum să faci, ci de ce să faci.
‎Dacă mi-aș simplifica viața,
‎aș avea mai mult timp pentru sănătate, ‎pentru relații,
‎pentru creativitate, finanțe,
‎și aș putea să ajut într-un fel ‎care să conteze cu adevărat.
‎Am fost în stare să înțeleg ‎beneficiile minimalismului,
‎înainte să mă apuc ‎să-mi fac ordine în dulap.
‎Când a venit vremea să mă descotorosesc ‎de lucruri, am început cu pași mici.
‎Mi-am pus încă o întrebare.
‎Dacă ai scoate din viața ta, zilnic, ‎o posesiune materială, timp de o lună?
‎Doar una. Ce s-ar întâmpla?
‎Să știți că în primele 30 de zile ‎am scăpat de mult mai multe decât 30.
‎Mult mai multe.
‎A devenit o provocare personală ‎să descopăr de ce m-aș putea descotorosi.
‎Am căutat în camere, ‎în dulapuri, pe holuri,
‎în mașină și în birou, scotocind ‎după lucruri de care să mă despart
‎și păstrând lucrurile ‎care îmi erau de folos.
‎Luam fiecare artefact din casă ‎și mă întrebam:
‎„Îmi e de folos acest obiect?”
‎Cu cât puneam întrebarea mai des, ‎cu atât mai mult câștigam elan
‎și a devenit, cu fiecare zi mai ușor, ‎să accept minimalismul.
‎Cu cât o faci mai des, ‎cu atât te simți mai liber și mai fericit
‎și vrei să scapi de cât mai mult.
‎Câteva cămăși au însemnat ‎jumătate de dulap golit.
‎Câteva dvd-uri au însemnat golirea ‎unei biblioteci de discuri nefolosite.
‎Câteva obiecte decorative ‎au însemnat golirea a sertare întregi.
‎E un cerc frumos. Cu cât iei măsuri, ‎cu atât vrei să iei mai multe măsuri.
‎Odată ce am început să scap de lucruri, ‎m-am lăsat purtat de elan.
‎Era ca un bulgăre de zăpadă ‎pe care nu l-am putut opri.
‎Eram gata să arunc cât mai multe lucruri.
‎Când deschizi sertarele ‎și te uiți la ce e în fundul lor,
‎îți dai seama
‎că habar nu ai ce se află în dulapurile ‎și în sertarele alea.
‎M-a ajutat faptul că m-am concentrat ‎doar pe o parte a casei,
‎în loc să-mi zic:
‎„Am lucruri adunate de-a lungul ‎a 35 de ani, de care trebuie să scap.”
‎Am renunțat la depozitul închiriat.
‎Aveam un depozit imens închiriat, ‎ani la rând,
‎și nici nu știam ce e acolo. S-a dus!
‎Îmi amintesc că mă uitam ‎prin colecția de discuri
‎și nu reușeam să-mi amintesc ‎dacă am un CD player în mașină.
‎Și atunci mi-am dat seama: ‎„Probabil e un motiv
‎să nu le mai păstrez dacă nici nu știu ‎dacă am la ce le asculta.”
‎Pe măsură ce am scăpat de lucruri, ‎m-am simțit mult mai liberă.
‎Aveam libertate.
‎Cum m-am apucat, ‎am scăpat de 14 perechi de pantaloni.
‎Nu-mi venea să cred câte am.
‎Așa că le-am numărat și mi-am zis: ‎„14 perechi care stăteau în dulap!”
‎Ne-am pus casa la vânzare, ‎pentru că voiam să începem de la capăt,
‎să ne bucurăm de viață, să fim liberi.
‎A fost o senzație de eliberare imediat ‎ce am început, așa că am continuat.
‎În decurs de opt luni ‎după moartea mamei mele,
‎m-am debarasat ‎de peste 90% din bunurile mele materiale.
‎Deși, dacă mi-ai vizita casa azi ‎probabil n-ai zice:
‎„Doamne!
‎Tipul ăsta e un minimalist!”
‎Nu, probabil ai întreba cum de ținem ‎lucrurile atât de organizate
‎și ți-aș spune că eu și familia mea ‎nu avem multe lucruri,
‎dar ceea ce avem e valoros pentru noi.
‎Fiecare dintre lucrurile, hainele noastre, ‎mașina, ustensilele de bucătărie, mobila,
‎totul are un scop.
‎Ca minimalist, ‎fiecare obiect deținut are un scop
‎sau îmi aduce bucurie ‎și orice altceva dispare.
‎După ce am scăpat de aglomerație,
‎m-am simțit obligat ‎să pun întrebări mai profunde.
‎Întrebări ca: „De când au căpătat ‎atâta sens bunurile astea materiale?
‎Ce e cu adevărat important în viața mea?
‎De ce am fost atât de nemulțumit?
‎Cine e persoana care vreau să devin ‎și cum o să-mi definesc succesul?”
‎Astea sunt întrebări dificile, ‎cu răspunsuri dificile,
‎dar sunt mult mai importante ‎decât aruncatul la gunoi de lucruri.
‎Și dacă nu răspundem la întrebările astea ‎cu atenție și cu rigurozitate…
‎atunci dulapurile ‎pe care tocmai le-am golit
‎se vor umple cu achiziții noi ‎în viitorul nu prea îndepărtat.
‎Pe măsură ce am renunțat…
‎și m-am confruntat cu întrebări grele
‎viața mea a devenit mai simplă.
‎Lumea din jur a observat o diferență.
‎Cel mai bun prieten al meu, ‎Ryan Nicodemus,
‎pe care-l știu ‎de când eram în clasa a cincea…
‎m-a întrebat într-o zi:
‎„De ce naiba ești așa de fericit?”
‎Așa că i-am spus despre minimalism.
‎Și mi-a zis: „Ce naiba e minimalismul?”
‎Așa că am spus: „Minimalismul e chestia ‎care ne ajută să trecem peste lucruri
‎ca să facem loc ‎lucrurilor importante ale vieții,
‎care nu sunt lucruri deloc.
‎Știi ceva, Ryan?
‎Cred că ți-ar prinde bine ‎chestia asta cu minimalismul,
‎pentru că tu ai multe rahaturi.”
‎Pe atunci îmi amintesc…
‎că mă uitam atent ‎la ce făceai diferit cu viața ta.
‎Am simțit nevoia ‎să aflu ce face Josh diferit.
‎Viața mea o luase razna ‎și trebuia să fac o schimbare.
‎Tu făcuseși niște schimbări, deci…
‎Îmi amintesc că atunci te-am invitat ‎la prânzul de la Subway.
‎- Da. ‎- Și ne-am așezat și…
‎am mâncat sendvișurile
‎și îmi amintesc că te-am întrebat: ‎„De ce naiba ești așa de fericit?”
‎Și, dacă nu mi-ai fi spus tu ‎despre minimalism,
‎ci altcineva,
‎nu știu dacă aș mai fi fost atât de dispus ‎să-i dau o șansă.
‎În timp ce ne aflam acolo, luând prânzul,
‎a vorbit despre cum și-a petrecut ‎ultimele luni simplificând.
‎Dezaglomerând aglomerarea. ‎Făcând loc pentru lucrurile importante.
‎Așa că eu, fiind cel care găsește soluții,
‎m-am hotărât să devin minimalist ‎atunci pe loc.
‎M-am uitat la Josh și am zis entuziasmat:
‎„Bine, mă bag! O s-o fac! ‎Voi deveni un minimalist.
‎Și acum?”
‎N-am vrut să petrec luni ‎încercând să reduc, cum a făcut el.
‎Adică, bine pentru el, ‎dar eu voiam rezultate imediate.
‎Am venit cu o idee trăznită numită ‎petrecerea de împachetat.
‎Am decis să-mi împachetez lucrurile ‎de parcă m-aș muta.
‎Apoi să despachetez doar lucrurile care-mi ‎trebuiau următoarele trei săptămâni.
‎Josh a venit la mine ‎și m-a ajutat să împachetez totul.
‎Haine, ustensile de bucătărie, ‎prosoapele, televizoarele,
‎electronicele, fotografiile și tablourile, ‎obiectele de toaletă.
‎Totul. Ne-am prefăcut că mă mut.
‎După nouă ore și două livrări de pizza
‎eu și Josh ne aflam ‎în cea de a doua sufrageria
‎și ne uitam la cutiile ‎care aproape erau până la tavan.
‎Tot ce am deținut, ‎tot pentru ce am muncit în ultima decadă,
‎totul era în camera aceea.
‎Cutii peste cutii, peste cutii.
‎Fiecare cutie era etichetată,
‎așa că știam unde găsesc un anume obiect.
‎Etichete precum „sertar cu de toate”, ‎„sufrageria numărul unu”,
‎„ustensile de bucătărie”, ‎„sertar 7 cu de toate”.
‎Următoarele 21 de zile am despachetat ‎doar obiecte de care aveam nevoie.
‎Periuța de dinți, lenjeria de pat,
‎haine pentru serviciu, ‎mobilă de care aveam nevoie,
‎un set de scule, ‎ustensile de bucătărie.
‎Doar lucruri care îmi îmbunătățeau viața.
‎După trei săptămâni…
‎80% din lucrurile pe care le aveam ‎erau încă în cutii.
‎Doar stăteam acolo, neutilizate.
‎M-am uitat la cutii și nu-mi aminteam ‎ce era în majoritatea lor.
‎Toate lucrurile pe care le-am adus ‎în viața mea ca să mă facă fericit
‎nu-și îndeplineau menirea.
‎Atunci am decis să renunț la ele. ‎Și știți ce?
‎Pentru prima dată în viață, ‎m-am simțit complet liber.
‎Mi-am recăpătat timpul.
‎Mi-am recuperat viața.
‎Pe măsură ce mi-am schimbat viața,
‎m-am concentrat pe comunitate, ‎nu pe consumerism.
‎Să ofer, nu să iau.
‎Oameni, nu lucruri.
‎Ne-a făcut să ne reevaluăm viețile, ‎să ne evaluăm țelurile și angajamentele.
‎Prietenii, familia și colegii au văzut ‎o schimbare profundă în mine.
‎Mi-a dat ocazia
‎să fiu persoana care îmi doream să fiu.
‎Datorită modului în care valorile mele ‎au fost reorganizate,
‎sunt recunoscătoare ‎pentru fiecare secundă.
‎Am început să mă regăsesc.
‎Și pentru asta sunt ‎extrem de recunoscătoare.
‎Minimalismul…
‎mi-a schimbat viața.
‎M-a cuprins o emoție. A fost copleșitor.
‎Și a fost ‎un sentiment de abundență nemărginită.
‎O abundență în care totul e bine.
‎Ai tot ce îți trebuie, totul e bine. ‎Și nu cred…
‎Devin emotiv când mă gândesc la asta.
‎Nu cred că am mai trăit acea stare ‎de când aveam vreo patru sau cinci ani…
‎Știam în străfundul meu că tot ce am vrut,
‎tot ce căutam, tot ce aveam nevoie…
‎avusesem deja.
‎La un an ‎după experimentul cu împachetatul,
‎s-a întâmplat ceva neașteptat.
‎Șeful meu m-a sunat într-o vineri.
‎A zis să merg la Cincinnati ‎în acea după-amiază,
‎să ne întâlnim ‎la biroul de Resurse Umane.
‎Am intrat în sala de conferințe ‎și i-am văzut pe șeful meu
‎și pe cineva de la resurse umane ‎stând la masă.
‎Șeful meu a dat din cap.
‎„Am decis să elimin poziția ta ‎după ultimele reduceri”, mi-a spus.
‎„Decizia intră în vigoare imediat.”
‎După șapte promoții ‎în mai puțin de un deceniu,
‎am fost concediat fără preaviz.
‎Apoi am fost surprins ‎de următorul meu gând.
‎„Nu e cel mai bun lucru ‎care mi se putea întâmpla?”
‎A fost ca și cum mi s-a ridicat ‎o piatră de pe inimă.
‎Știam că e timpul să merg mai departe ‎și asta era exact ce-mi trebuia.
‎Mi s-a schimbat imaginea de ansamblu.
‎Și apoi m-am gândit:
‎„Poate că există oameni ‎cărora le va fi de folos povestea mea.
‎Cărora le va fi de folos ‎povestea noastră.”
‎Așa că eu și Josh am decis să facem ‎ce ar face orice doi tipi de 30 de ani.
‎Am început un blog.
‎A fost acum un deceniu.
‎Și știți ce? S-a întâmplat ceva uimitor.
‎Cincizeci și doi de oameni au vizitat ‎pagina noastră în prima lună.
‎Îmi dau seama că sună neremarcabil, ‎dar eu și Josh eram entuziasmați.
‎Apoi s-au întâmplat ‎alte lucruri remarcabile.
‎Cincizeci și doi de cititori ‎s-au transformat în 500, 500 în 5.000
‎și acum avem privilegiul
‎de a împărtăși mesajul ‎cu milioane de oameni în fiecare an.
‎Atunci când adaugi ‎valoare vieții oamenilor,
‎sunt nerăbdători să-ți împărtășească ‎povestea cu prietenii și cu familia
‎ca să le fie și lor îmbunătățită viața.
‎E potrivit că ne-am întors aici.
‎Nu doar în Dayton, ci aici, ‎la Press, la cafenea,
‎pentru că de aici a început, la propriu.
‎Încă de când eram în lumea corporatistă,
‎ne întâlneam aici ‎și era locul nostru creativ.
‎Era ca și cum ne trebuia spațiul ăsta, ‎departe de lumea corporatistă,
‎de viețile noastre aglomerate,
‎ca să venim aici și să ne dăm seama ‎cum să creăm, cum să ne simplificăm viața.
‎Să luăm sentimentul care ne încerca
‎și să-l punem pe hârtie.
‎Ar trebui să ne fie permis ‎să ne ștergem viața cu buretele:
‎„Credeam că e viața ce mi-o doresc, ‎dar nu e,
‎așa că o iau de la capăt.”
‎Dacă ai un dor, un vis ‎și o pasiune în sufletul tău,
‎de ce te agăți de ceea ce erai ‎și de cine erai
‎ca să pierzi ce vrei să devii?
‎Indiferent unde ne aflăm ‎în călătoria spre mai puțin,
‎vom fi mereu atrași în direcția aceea.
‎Direcția comparației, ‎direcția de a fi copleșit de media.
‎Adevărul e ‎că trebuie să ne reconcentrăm mereu.
‎Complicăm inutil viața
‎fiindcă trecem cu vederea sau subestimăm ‎simțul direcției care poate surveni
‎dacă ne facem timp pentru noi înșine, ‎în liniște, să putem spune:
‎„Nu mă las influențat, din surse externe, ‎despre ce înseamnă un trai bun.
‎Voi asculta vocea interioară ‎și voi vedea încotro mă duce.”
‎Dacă oamenii ar putea lua decizia ‎să trăiască cu adevărat,
‎dacă ar putea scăpa de tot
‎ce le suge viața din ei,
‎atunci își vor găsi pasiunea.
‎Dar pasiunea ta ‎nu va fi niciodată despre tine.
‎Pasiunea ta va fi mereu ‎în legătură cu ceva ce poți face în lume.
‎De aceea, eu și Josh ne aflăm aici, acum.
‎Sperăm să vă putem ‎adăuga valoare vieților,
‎încurajându-vă să renunțați.
‎Să vă imaginați o viață mai plină.
‎Mai plină de timp, ‎de relații semnificative,
‎mai plină de creștere, ‎contribuție și mulțumire.
‎O viață plină de pasiune,
‎neîncărcată de capcanele lumii haotice ‎din jurul nostru.
‎Ceea ce vă imaginați ‎este o viață intenționată.
‎Nu o viață perfectă.
‎Nici măcar o viață ușoară.
‎Dar una simplă.
‎Și ca să ajungeți acolo,
‎va trebui, poate, să renunțați ‎la unele lucruri care vă stau în cale.
‎Acceptă provocarea Mai puțin acum.
‎Fă echipă cu un prieten, ‎un membru al familiei, un coleg.
‎Fiecare persoană renunță ‎la un lucru în prima zi.
‎Două lucruri în a doua zi.
‎Trei lucruri în a treia zi.
‎Și așa mai departe.
‎Orice e permis!
‎Obiecte de colecție.
‎Decorațiuni.
‎Ustensile de bucătărie.
‎Electronice.
‎Mobilă, echipamente, provizii, ‎lenjerie de pat,
‎figurine, haine, prosoape, ‎unelte, pălării.
‎Donează, vinde sau reciclează.
‎Fiecare posesie trebuie să dispară ‎până la miezul nopții.
‎Poți rezista o lună întreagă?
‎Împărtășește-ți progresul.
‎#MAIPUȚINEACUM
‎Subtitrarea: Andra Foca