Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Det kalles en detaljhandelskrise.
Official YIFY movies site: YTS.MX
2019 var et av de verste årene for fysiske butikker på ti år.
Mindre er nå.
Hvorfor tror du tanken om minimalisme og forenkling er så populær nå?
Fordi vi har muligheten til å ha så mye.
Deler av USA er avhengige av ting.
Ikke med den klassiske definisjonen av avhengighet.
Vi bare elsker ting!
Denne dagen skal visstnok bli en av tidenes største nettshopping-dager,
med rundt tre og en tredjedels milliard dollar i nettsalg.
Du kan få hva som helst levert på døren, nå innen 24 timer.
Det er nesten magisk.
Når du ser opp på himmelen, kan du snart se Amazons nye leveringsmåte.
Det elektroniske flyet har en rekkevidde på 20 km,
og leverer pakker på 30 minutter.
Forbrukerverdenen forstår at om jeg kan få deg til å velge før du tenker,
kjøper du ting du ikke trenger.
Jeg bombarderes av påminnelser,
som: "Hei, du bør kjøpe denne. Da blir du lykkeligere."
Ikke sant?
De prøver å tvinge deg til underkastelse på så mange måter.
"Ok, jeg trenger den!"
Amazon ansetter igjen.
Selskapet skal rekruttere 100 000 arbeidere
for å møte et økende E-handelsbehov.
Mange mindre bedrifter går tapt, og makten konsolideres av disse kjempene.
Ting bidrar til misnøye på mange forskjellige måter,
for de tar plassen til ting som faktisk gjør oss lykkeligere.
Jeg fant minimalismen for rundt syv år siden, midt i et sammenbrudd.
Jeg var overarbeidet, utslitt og veldig stresset.
Livet må handle om mer enn jobb.
Jeg reiste meg med det samme, gikk til klesskapet,
og begynte å ta ut klærne.
Jeg var våken til 3.00, og pakket så mange ting.
Da jeg begynte å gi slipp på ting, fikk jeg en følelse av frihet.
Forandringen er på vei.
Forandring er uunngåelig, man kan ikke fortsette å forbruke
mer enn planeten kan erstatte. Det går ikke, rent fysisk.
Spørsmålet er ikke om vi som samfunn skal forandre oss,
men hvordan vi gjør det.
Enten med vilje, eller grunnet en katastrofe.
Alt startet med ett spørsmål.
Hvordan kan livet bli bedre med mindre?
-Vil du ha te? -Ja.
Ok.
Den er i… Ja. Ok.
Ja, estetikk er viktig for meg,
men jeg bryr meg aller mest om å ha et hjem uten rot.
Når du ser deg rundt,
ser du at ikke alt er minimalistisk design.
Jeg anstrenger meg ikke for å ha utelukkende minimalistisk estetikk.
Men for meg er det ryddig.
Vi forveksler ofte "enkelhet" med "enkelt", men det er det motsatte.
Å leve et enkelt liv er mye jobb.
Det krever mye å være bevisst. Det enkle er å flyte med strømmen.
Det er å dra på IKEA og kjøpe billige møbler
hver gang du tror du trenger et møbel.
Det er vanskelig å gå gjennom noen av disse stoiske eksperimentene
for å se hva du kan leve med eller uten, men det er verd innsatsen.
Folk sier: "Se denne dokumentaren. Disse gutta…"
The Minimalists.
Vi har med oss The Minimalists, Joshua og Ryan.
De har bøker, en podcast og en Netflix-dokumentar
som hjelper forbrukere med å begrense seg til lykke.
Du vil ikke forstå hvordan Josh og jeg ble minimalister
om du ikke ser på oppveksten vår.
Begge vokste opp i fattigdom.
Mødrene våre var rusmisbrukere, og vi hadde aldri nok.
Se på dette. Så morsomt.
Selv møblene. Det var gjør-det-selv-møbler.
Det er kjøkkenskapet vårt.
Jeg var en lykkelig unge helt til andreklasse,
da foreldrene mine skilte seg. Mange barn opplever det.
Men jeg husker at ting virkelig ble dysfunksjonelle da
mamma forlot pappa.
Det var mye
festing, husker jeg.
Som barn så det veldig gøy ut.
Hun var god til å gi det inntrykket.
Jeg møtte Josh i femteklasse, da jeg begynte på skolen hans.
Det kan ha vært at vi begge kom fra dårlige hjem og ikke hadde penger,
eller kanskje det at vi var de to tykkeste i klassen,
men vi kom overens og ble bestevenner.
Vi kunne trengt minimalisme da vi vokste opp,
for minimalisme er bevisst bruk av ressursene man har.
Om du har få ressurser, som vi hadde som barn,
klarer man seg bedre om man er mer gjennomtenkt med dem.
Når du er fattig, og noen tilbyr deg noe, tar du det.
Vi hadde så mange ting hjemme da jeg vokste opp,
for vi tok imot alt vi ble tilbudt.
Men vi hadde masse vi ikke trengte.
Det var bare rot, det hadde ingen verdi.
Når vi får mer plass, fyller vi det med flere ting.
Da trenger vi mer plass, og skaffer minilagre eller større hus.
Vi stopper aldri opp og spør: "Hva er nødvendig? Hva trenger man?"
HVA ER NØDVENDIG?
Og så: "Hvor mange av tingene gir livet mitt verdi?"
For ti år siden,
da jeg var 28 år gammel, hadde jeg oppnådd alt jeg ville.
Jeg var den yngste lederen i bedriftens 140 år lange historie,
og hadde alle godene til en mellomleder i en stor bedrift.
Luksusbilene, klesskapet fylt med designerklær,
det store forstadshuset med flere toaletter enn folk.
Du kan vel si at jeg levde den amerikanske drømmen.
Men så døde mamma,
og ekteskapet mitt tok slutt. Begge deler i løpet av én måned.
De to hendelsene tvang meg til å se meg rundt
og stille spørsmål ved hva jeg hadde fokusert på.
Vet dere hva jeg innså?
Jeg var så fokusert på såkalt suksess og prestasjon,
og spesielt på oppsamlingen av ting.
Jeg levde kanskje den amerikanske drømmen, men det var ikke min drøm.
Jeg måtte få alt jeg ønsket meg for å innse at det jeg ønsket meg
kanskje ikke var det jeg ønsket meg i det hele tatt.
Selskaper og ønsket om overskudd
står bak dette landets avhengighet av ting.
Måten selskaper struktureres på gjør at de er avhengige av vekst.
Selskapets hovedforpliktelse er til aksjonærene,
de må levere økt avkastning.
Kapitalismens grunnlag er vekst.
Problemet har ikke med hvor mye vi vokser å gjøre.
Spørsmålet er hvor vi er på vei.
Et av de største problemene i verden er at folk ikke har valgfrihet.
Vi sier vi lever i et fritt marked og samfunn,
men folk har ikke valgfrihet, for det er bare et par store institusjoner
som har kunstige monopoler, og de bestemmer for alle.
Hva du ser på, hva du lytter til.
Manipulasjon av interessene våre,
manipulasjon av vår naturlige smak, det foregår faktisk.
Markedsførere har en imponerende evne til å manipulere sinnet,
og å skape et behov, eller et oppfattet behov,
av noe som var et ønske.
Vi lever i tidenes mest reklamemottagende kultur.
Hundrevis av millioner dollar brukes på å fortelle oss at vi trenger ting,
og det har effekt.
Pengene som brukes på reklame i USA
har økt fra fem milliarder dollar i 1950, til 240 milliarder dollar i året i dag.
Siden begynnelsen av 2000-tallet
har mye av det gått fra TV og radio til digital markedsføring.
Resultatet er intelligent og forutseende reklame
som kjenner oss bedre enn det vi gjør selv.
Selskaper har lært å sette sammen enhetene våre
sånn at de vet når du plukker opp nettbrettet, bytter til mobilen,
bytter TV-kanal eller snakker til smartenheten din.
Med GPS-en i enhetene dine,
kan de spore deg og se hvilke reklamer du passerer,
hvilke butikker du besøker,
og til og med hvor mye kredittkortgjeld du har.
De kartlegger dette for å vite når det passer å kontakte deg.
Målet er alltid det samme. Å få deg til å kjøpe mer.
Et av triksene de bruker, er å spille på mangler.
De sender oss reklamer
som på et underbevisst plan gjør at vi føler oss utilstrekkelige
om vi ikke har et produkt.
"Jeg blir ikke elsket uten denne tannpastaen."
"Barna verdsetter meg ikke uten denne såpen."
Alle vil ha dette.
Det er akkurat som å trene på senter.
En massasje-håndsauna.
-Nå blir du tørst. -Perfekt til alle anledninger.
-Du føler og ser det. -Absolutt. Ja.
Vi bombarderes med beskjeder om at vi ikke er bra nok.
Tenk på hva det gjør med folk, hver dag, om og om igjen. "Du er ikke bra nok.
Håret ditt, klærne dine, huden din, kroppen din."
Det er nådeløst, så da vil vi bli bra nok.
Vi har mistet andre måter å være bra nok på.
Å ha et fellesskap, å ha en hensikt,
å ha en identitet utenom merkevarene.
Siden vi har mistet dem, erstatter vi ønsket om tilhørighet og tilfredshet
med å kjøpe mer.
Vi sier ikke: "Jeg skal gjøre ting til idolet mitt."
Intellektet sier ikke det. Ingen gjør det med vilje.
Men vi ser på oppførselen at det er det vi gjør.
Om du tenker: "Om jeg bare hadde den bilen, ville jeg vært lykkelig.
Hvis vi bodde i det huset, i det nabolaget, ville vi vært lykkelige.
Den sofaen, de gardinene, da blir jeg lykkelig."
Det betyr at du ber ved tingenes alter.
Du har fått sykdommen "tingitt".
Det blir en spirituell greie,
for det konkurrerer med det som virkelig betyr noe.
Alle selger noe.
Det betyr ikke at salg alltid er negativt. Det er ok.
Jeg vil at matbutikker skal selge ting jeg kjøper.
Jeg vil jo kunne kjøpe mat. Så jeg vil de skal selge meg det.
Det handler ikke om å fordømme folk fordi de har en baktanke,
eller noe de reklamerer for, eller et produkt de selger.
Det handler om å forstå
at det andre folk selger ikke alltid er samsvarende,
det er ikke alltid det samme som det du trenger.
Shoppingvanene mine før minimalismen var tvangsmessige.
Jeg brukte penger ukontrollert.
Å shoppe var en krykke. Det var et sted å flykte til.
Noen liker å trøstespise, jeg trøsteshoppet.
Jeg elsket tilbud.
Jeg ville finne tingen med 99 % rabatt,
så jeg fikk et kjempetilbud.
Jeg kjøpte noe, og tenkte det var den eneste sjansen jeg ville få.
Jeg hadde neglklippere.
Jeg kjøpte fancy, normale, vanlige, du vet.
Klippere med forskjellige småting på.
Jeg kjøpte helt tilfeldige ting,
og så innså jeg at jeg sløste penger på ting jeg allerede hadde.
Jeg kjøpte en 150 kubikk scooter. Jeg trodde den ville forandre livet mitt.
Jeg så for meg at jeg kjørte den i Atlanta.
Om du har kjørt i Atlanta-trafikken…
Det siste du vil er å kjøre scooter.
Jeg følte jeg fortjente det. Jeg jobbet hardt,
og vakre ting dukket opp og gjorde meg så glad.
Så kom skam- og skyldfølelsen snikende,
regningene dukket opp, og det var en negativ spiral.
Det er rart, men da jeg var liten, innså jeg ikke at vi var fattige.
Vi fikk matkuponger og støtte fra staten, men det var normalt for meg.
Fattigdommen var som oksygen. Den var overalt, men jeg så den ikke.
Den var bare der.
Rett etter at jeg ble født, ble pappas mentale helse dårligere.
Da begynte alt å forandre seg.
Da mamma giftet seg med pappa,
innså hun ikke at han var bipolar og schizofren,
men hun fant det ut ganske raskt.
Pappas mentalsykdom ble forsterket av alkoholismen,
som gjorde ham slem, aggressiv og helt uforutsigbar.
Den fysiske mishandlingen startet omtrent da jeg var tre år.
Mitt aller første minne
er at faren min stumper en røyk på mammas bare bryst.
Fra da av ble det bare verre, til vi til sist flyktet.
Mamma og jeg flyttet 30 km sørover, til en forstad til Dayton.
Det høres jo fint ut?
Forstaden!
Men det var ikke fint i det hele tatt.
Det er til høyre her.
Ser du det grønne huset? Der er det.
Huff.
Se på det.
Det er dekket til og pakket inn.
Vil du ta en titt?
Vi bodde i et hus som falt fra hverandre. Leien var 200 dollar i måneden.
Huset luktet alltid litt av tomme ølbokser og gammel sigarettrøyk.
Jeg lukter det fortsatt.
Kakerlakker spredte seg hver gang jeg skrudde på kjøkkenlyset.
Og når de tok strømmen,
koblet vi på en skjøteledning hos naboen, så TV var på.
Inngangsdøren.
Fy søren.
Det ser ut som det er okkupanter her. Det faller sammen.
Da vi flyttet hit, vet jeg vi fikk en matkupongavtale.
Jeg visste ikke forskjellen på de hvite og de grønne pengene,
for kupongene var hvite, og grønne penger var bare penger.
Og hun byttet…
Hun byttet de hvite sedlene
mot de grønne, for med de grønne kunne man kjøpe alkohol.
Hun kjøpe den billigste ølen.
Milwaukee's Best, eller vinflasker fra nederste hylle.
Jeg kom hjem fra skolen… Jeg var rundt seks år gammel.
Jeg fant mamma bevisstløs på sofaen, dag etter dag.
Det ble normalt.
Jeg innså det ikke da,
men jeg følte det var min feil, på en måte.
Ting begynte å gå i oppløsning. Mamma drakk mer.
Misforstå meg rett, mamma var et godt menneske
med god humoristisk sans.
Men på veien mistet hun følelsen av en mening med livet.
Jeg visste at for å komme meg ut av det,
for å finne meningen hun hadde mistet, måtte jeg tjene masse penger som voksen.
Jeg husker at da jeg var tenåring, brukte jeg somrene på å jobbe for pappa.
Jeg malte og tapetserte.
Du skulle ha sett husene vi jobbet i.
Noen av dem var utrolig fancy.
Garasjer på 900 kvadratmeter, bassenger, private bowlingbaner.
Ikke noe jeg hadde ambisjoner om å eie selv, men det var imponerende.
En dag begynte vi å jobbe på et virkelig fint hus.
Ikke et hus verd flere millioner dollar,
men finere enn det mamma og pappa hadde eid.
Veggene i huset var dekorert med de smilende ansiktene til venner og familie,
det bekreftet lykken de hadde i livet.
Tingene de hadde, fylte hver krik og krok.
Jeg så for meg å bo der.
Jeg så for meg hvor lykkelig jeg ville vært om jeg eide et slikt hus,
fylt med sånne ting.
Så jeg snudde meg mot pappa og spurte:
"Hvor mye må jeg tjene for å eie et slikt hus?"
Han så på meg og sa: "Om du kan tjene 50 000 dollar per år,
har du nok råd til et sånt sted."
Det ble målestokken. 50 000 dollar.
I det siste året på videregående
satt Josh og jeg alene sammen ved et bord i kantina,
og vi begynte å prate om hva vi skulle gjøre etter eksamen.
Jeg sa: "Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre,
men om jeg finner en måte å tjene 50 000 dollar per år på,
vet jeg jeg blir lykkelig."
Så det var det jeg gjorde. Det var det Josh gjorde.
Vi fikk salgsjobber og begynte å tjene 50 000.
Men noe gikk galt.
Jeg var ikke lykkelig. Jeg måtte tenke nytt.
Heldigvis fant jeg ut hva som hadde skjedd.
Jeg glemte å justere for inflasjon.
Så jeg tenkte:
"Kanskje 65 000 dollar i året er lykke.
Eller kanskje 90 000, eller kanskje seks sifre,
eller kanskje det å eie en haug med ting. Kanskje det er lykke."
Uansett hva lykke var, visste jeg at når jeg kom dit, ville jeg føle meg fri.
Jeg kjøpte nye biler og elektronikk og skap fulle av dyre klær.
Jeg kjøpte dyrt interiør og dyre møbler, og hadde alltid de nyeste dingsene.
Om jeg ikke hadde nok penger, betalte jeg for dyre måltider,
drinkrunder og lettsindige ferier med kredittkort.
Jeg tjente mer penger, og da brukte jeg mer penger, i jakten på lykke.
Jeg jaktet på den amerikanske drømmen.
Når du er immigrant, er den amerikanske drømmen fortsatt noe positivt.
Det er bare de som vokste opp i den
som ikke setter pris på den. Den har blitt et mareritt.
Folk i USA jobber mer enn nesten alle andre industrialiserte land,
avhengig av hvilke data du ser på. Vi jobber veldig mye.
Vi jobber like lenge som under føydaltiden.
Vi har korte ferier, om vi har ferie.
Halvparten har ikke engang to uker.
Vi pendler lengre enn før,
og bruker mer tid alene foran skjermen enn før.
Vi mister det som faktisk gjør oss lykkelige
og gjør samfunnet tryggere,
nemlig fellesskap.
Vi mister det, og bruker tiden på å jobbe og kjøpe flere ting.
Man vil ikke ha en endeløs ambisjonshorisont.
"Jeg trenger bare litt mer.
Mer suksess, inntekt, rikdom,
større hus, større bil, større alt mulig." Det er et endeløst sort hull.
Når vi får alt vi vil ha,
har vi ofte tatt feil om hvor lykkelige vi skulle bli,
for hjernen normaliserer det.
Det normaliseres etter noen måneder, og du sier: "Ok, det var fint da det skjedde,
men nå har jeg nye ønsker og drømmer."
Alt som var taket i dag, blir gulvet på et nytt nivå du vil nå.
Det den amerikanske drømmen er, er en følelse av frihet.
Hvordan får man den? Ved å akkumulere mer penger? Nei.
Ikke ved å akkumulere flere ting for pengene heller, da vakler du fortsatt.
Du har bare lagt til nuller på dumheten din.
Det du må gjøre, er å innskrenke "behovene" dine,
så du kan skape en bedre buffer rundt livet,
og ha nok midler til å kunne si: "Du vet hvor du kan putte jobben", om du må.
Du har ikke masse tyngende gjeld
etter å ha kjøpt ting du ikke trenger med penger du ikke har
for å imponere folk du ikke liker.
Det du har gjort, er å gi fra deg uavhengigheten,
gi fra deg friheten,
i bytte mot ting som er verdiløse ved neste garasjesalg.
Du angrer nesten på kjøpet, og opplever gamblerens dilemma,
hvor du gamblet og vant.
Vil du gi det fra deg, selv om det gjør deg ulykkelig?
En del av prosessen for oss alle
er å passe på at vi går etter ting vi faktisk vil ha.
Og å ærlig evaluere det vi har, og si:
"Skal dette definere livet mitt? Vil jeg beholde det?"
Å jakte på den amerikanske drømmen kostet meg mye mer enn penger.
Livet mitt var fylt av stress, angst og misnøye.
Jeg visste ikke lenger hva som betydde noe.
Men én ting var tydelig.
Jeg hadde et stort tomrom i livet.
Jeg prøvde å fylle det på samme måte som mange andre. Med ting.
Jeg fortsatte å jobbe 60, 70, noen ganger 80 timer i uken,
og forsaket noe av det viktigste i livet.
Jeg tenkte ikke på helsen, forhold eller ting jeg brant for.
Jeg levde lønnsslipp til lønnsslipp. Levde for en lønnsslipp. Levde for ting.
Jeg fløt fra kredittkortkjøp til likeglad pengebruk,
til å havne i gjeld for å opprettholde en livsstil jeg ikke nøt.
Jeg fylte alle kroker av det forbruksdrevne livet mitt.
Enorme TV-er, porselen, hvitevarer i rustfritt stål,
benkeplater i marmor, dyre klokker, skreddersydde dresser
og mer og mer og så mye mer.
Mot slutten av 2008, det var faktisk to dager før jul,
fikk jeg en telefon fra mamma.
Hun hadde nettopp flyttet til Florida, for endelig å pensjonere seg på trygden.
Men den 23. desember fant hun ut at hun hadde lungekreft stadium IV.
Og på under et år var hun borte.
Jeg var mye med mamma i Florida det året,
mens hun kjempet seg gjennom cellegift og stråling.
Men da hun døde, innså jeg at jeg måtte gjøre et siste besøk.
Denne gangen for å ta meg av tingene hennes.
Jeg fløy fra Dayton, Ohio, ned til St. Pete Beach, Florida.
Vet dere hva jeg fant da jeg ankom?
Ting.
Ting som kunne fylt tre hus stappet inn i en liten ettromsleilighet.
Mamma hadde ikke samlemani. Jeg fant ikke døde katter i fryseren hennes.
Men hun eide mange ting. 65 år med oppsamling.
Visste du at en vanlig husholdning i USA har mer enn 300 000 ting?
Tre hundre tusen!
Ta en titt i en gjennomsnittlig kjeller, et loft eller en garasje.
Hva ser du?
Ubrukt sportsutstyr, treningsutstyr, turutstyr, høytidsdekorasjoner,
musikkinstrumenter, ekstradeler,
utdatert elektronikk, tilfeldige ledninger og kabler,
blader, kassetter og CD-er,
dingser og greier og saker og alle tingene vi glemte at vi eide.
Esker og kasser og hele rom fulle av ting.
Vi hadde så mye. Så mange ting.
Klesskapet var ute av kontroll.
Jeg hadde et skap fullt av klær, en kommode full av klær.
Fotoutstyr, sykkelutstyr.
Hudpleie- og skjønnhetsprodukter.
Sko, vesker.
Jeg åpnet skapet, og ting falt ut.
Jeg hadde tre par fotballsko, selv om jeg ikke spiller fotball.
Ting folk hadde gitt meg opp igjennom årene,
det være seg kort, gjenstander
eller saker fra arrangementer vi hadde vært på.
Det var en uendelig rekke av "jeg trenger dette, jeg trenger det".
Det er så lett å kjøpe ting vi tror er løsningen på problemene våre.
Jeg husker da jeg hadde babyer, og ville de skulle sove godt.
Jeg trodde jeg trengte det perfekte soveverktøyet til det.
Jeg hadde fire barnesvøp, flere typer med glidelås.
På Amazon kan du finne store mengder
med forskjellige mekanismer som får babyer til å sove.
Utstyr du kan kjøpe.
Men sannheten er at det er vanskelig å få babyer til å sove,
og vi kan gå i en felle hvor vi prøver å kjøpe oss ut av problemene.
Det er ofte både mislykket og dyrt.
Den beste måten å vite om du har for mye på,
er ikke å vente på å få for liten plass,
men å spørre deg selv om du er tom for meningsfylte ting å gjøre med dem.
Når du er det,
om du så bare har én ting, har du for mange ting.
Grunnen til at vi er deprimerte og tomme selv om vi har så mye,
er at om du får mer av feil ting, blir det mindre.
Det er dypere ting som tilfredsstiller oss.
Vårt behov for mening, fremgang og intimitet.
Grunnen til at minimalismen er så mektig,
er at vi fråtser i alle de gale tingene,
og dør av sult etter tingene som virkelig betyr noe.
Men de fleste av oss har jo ikke samlemani, ikke sant?
Nei.
Vi bare beholder masse greier.
Vi beholder minner som fyller et helt liv.
Mamma gjorde det, og jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre med noe av det.
Jeg gjorde det enhver god sønn ville gjort.
Jeg ringte U-Haul.
Jeg ringte og ba om den største bilen de hadde.
En så stor en at jeg måtte vente en ekstra dag,
til lastebilen på syv meter var ledig.
Mens jeg ventet, inviterte jeg noen av mammas venner
for å hjelpe med sorteringen.
Det var for mye til å klare det på egen hånd.
Stua hennes var fylt med store antikkmøbler og gamle malerier,
og flere småduker enn jeg kunne telle.
Og kjøkkenet var fylt med hundrevis av tallerkener, kopper,
skåler og usortert kjøkkenutstyr.
På badet var det nok sminke,
kremer og hygieneprodukter til å starte en liten skjønnhetsbedrift.
Det så ut som om noen drev et hotell fra lintøyskapet,
som var fylt med håndklær, badehåndklær og håndklær i ulik stil.
For ikke å snakke om soverommet.
Hvorfor hadde mamma 14 vinterkåper i skapet?
Kom igjen. Hun bodde i St. Pete Beach.
Jeg prøvde å gjøre meg ferdig med pakkingen av mammas ting,
da jeg så under sengen hennes.
Jeg la merke til fire esker, gamle skriverpapiresker.
Ganske tunge, forseglet med store mengder pakketeip.
Hver eske var merket med et nummer skrevet med tykk, sort tusj.
Og jeg sto der
og så ned,
og lurte på hva som kunne være i eskene.
Det viste seg å være mine gamle skoleoppgaver fra grunnskolen.
Første- til fjerdeklasse.
Jeg åpnet eskene, fantasien løp løpsk,
og jeg tenkte: "Hvorfor sparte mamma på alle de teite papirene?"
Men så kom minnene tilbake, og det var åpenbart.
Mamma hadde spart på en bit av meg.
Hun sparte på minnene som var i eskene.
Men vent litt.
Eskene hadde vært forseglet i mer enn 20 år.
Mamma hadde ikke sett på minnene i de eskene,
og det hjalp meg med å forstå noe viktig for aller første gang.
Minnene våre ligger ikke i tingene våre.
Minnene våre er inni oss.
Mamma trengte ikke spare på eskene for å spare på en bit av meg.
Jeg var aldri i de eskene.
Men så så jeg meg rundt i leiligheten, jeg så på alle tingene,
og innså at jeg holdt på å gjøre det samme.
Om jeg skal være ærlig,
skulle jeg på egoistisk vis spare på det meste.
Det ville ikke tilføre livet mitt noe, der det sto bortgjemt til evig tid.
Men ved å gi slipp, innså jeg at jeg kunne skape verdi i andres liv.
Så jeg donerte det meste til vennene hennes og til veldedige organisasjoner,
så tingene fikk nye hjem.
Jeg fikk solgt noen få ting, og pengene gikk til to veldedige organisasjoner
som hjalp mamma gjennom cellegiften og strålingen.
Jeg innså at jeg kunne gi til andre om jeg klarte å gi slipp.
Da jeg kom hjem igjen,
var det med bare en håndfull ting med sentimentalverdi.
Et gammelt maleri, et par fotografier, kanskje en liten duk eller to,
og da innså jeg at med færre ting med sentimentalverdi,
gleder man seg mye mer over de tingene man har.
Jeg får mer ut av de få tingene jeg beholdt
enn om jeg hadde vannet dem ut med hundrevis av småting.
Jeg måtte gi slipp på det som tynget meg før jeg kunne gå videre.
For å gå videre,
måtte jeg få oversikt over mitt eget liv.
Det viser seg at jeg hadde et organisert liv.
Men jeg var bare en velorganisert samler.
Om du så under overflaten,
hadde du funnet et liv fylt med ukontrollert forbruk.
Selskaper fortsetter å tenke nytt, og vår evne til å begrense oss blir dårligere.
Outsourcing, kombinert med fremgang innen shipping, produksjon og logistikk,
har gjort forbrukervarer billigere enn noen gang.
Og nå, med ettklikkskjøp, levering samme dag
og et samfunn som normaliserer kredittkortgjeld,
har vi gravd vår egen grav.
Gjennomsnittsamerikaneren har fire kredittkort,
og gjennomsnittlig gjeld per husholdning med gjeld er over 16 000 dollar.
Hvert år bruker vi mer på sko, smykker og klokker enn på høyere utdanning.
Da jeg var barn, fantes det noe som het "layaway".
Vi dro i butikken og valgte skoleklær, og mamma la det på layaway.
Det betød at vi kunne betale én gang i uken i flere uker,
til hun kunne betale alt. Da fikk vi ta med tingene hjem.
Det eksisterer ikke lenger.
Vil du ha det, bruk kredittkortet og ta det med.
Den forandringen i hvordan vi kjøper
har endret forventningene, og gjør at vi føler berettigelse for hva vi skal ha,
når vi får det og om vi skal vente på det.
USA har dessverre blitt mer og mer emosjonelt umodne.
"Jeg vil ha det, jeg vil ha det nå, og jeg fortjener det fordi jeg puster luft."
Som fireåringer som får raserianfall fordi de ikke får Froot Loops.
Men det er en 54 år gammel dame eller mann jeg prater til,
fordi han ikke kan kjøpe det han vil, fordi han ikke har råd.
Vet du hva? Du vil aldri få nok penger til å kjøpe alt du vil ha.
Den typen gjeld som skaper mest problemer i samfunnet vårt,
kommer fra et behov for å vokte fasaden.
Man legger unødvendige byrder på seg selv for å opprettholde et slags image.
Har jeg ikke råd til en BMW, men tar opp gjeld for å kjøpe en,
gjør jeg det fordi jeg vil ha de sosiale belønningene
ved å bli sett på som en viss type person.
Når grunnleggende behov er møtt, bestemmer vi hva som er nok
etter hvem vi har rundt oss.
Der kom uttrykket "keeping up with the Joneses" fra.
Vi bedømmer møbler, klær, biler, basert på menneskene rundt oss.
Før hadde de rundt oss lignende sosioøkonomisk bakgrunn,
og folk tenkte: "Bra, vi har de samme tingene."
Men nå, med TV og sosiale medier,
har de det som kalles vertikal utviding av referansegruppen.
Nå sammenligner jeg håret med Jennifer Anistons.
Jeg sammenligner huset med Kim Kardashians.
Vi er mer stressede og misfornøyde enn noen gang,
fordi vi tror vi vet så mye mer
om hva som foregår hjemme hos naboer og venner.
Sammenligningen er mye større enn i tidligere generasjoner,
og vi sammenligner hele tiden livene våre med andres liv.
Når vi gjør det, holder det sjelden mål.
Denne generasjonen, mer enn tidligere, må lære å styre oppmerksomheten,
for så mange konkurrerer om den.
"Se på dette, så blir du lykkelig!" "Kjøp dette, så blir du lykkelig!"
Du må ta et steg tilbake, og si: "Nei, først trenger jeg tid
til å få mine egne ideer om hva som gjør meg lykkelig."
For meg startet det med det ene spørsmålet.
Hvordan blir livet bedre med mindre?
Ved å svare på det, identifiserte jeg målet til minimalismen.
Ikke bare "hvordan", men det viktigere "hvorfor".
Om jeg forenklet livet, ville jeg få mer tid til helsen, forholdene,
kreativiteten, økonomien,
og jeg kunne gi til andre på en meningsfylt måte.
Jeg innså fordelene ved minimalisme
lenge før jeg ryddet ut av et walk in-closet.
Da jeg endelig skulle begynne å rydde, startet jeg i det små.
Jeg stilte nok et spørsmål.
Hva om du fjerner én gjenstand fra livet hver dag i en måned?
Bare én. Hva ville skjedd?
Jeg ble kvitt mer enn 30 gjenstander de første 30 dagene.
Mye mer.
Det ble en personlig utfordring å finne ut hva jeg kunne bli kvitt.
Jeg gikk gjennom rom, skap, ganger,
bilen og kontoret på utkikk etter ting å bli kvitt,
og beholdt bare det som tilførte verdi.
Jeg vurderte hver ting i hjemmet, og spurte meg selv:
"Tilfører denne tingen verdi?"
Jo mer jeg spurte, jo mer drivkraft fikk jeg,
og å omfavne minimalisme ble lettere for hver dag.
Jo mer du gjør det, jo lettere føler du deg, og jo mer vil du bli kvitt.
For meg førte noen skjorter til et halvt skap.
Noen få DVD-er førte til at jeg kastet et helt bibliotek av ubrukte plater.
Noen pynteting førte til søppelskuffer som ikke er søppel mer.
Det er en vakker syklus. Jo mer du gjør, jo mer vil du gjøre.
Da jeg begynte å kvitte meg med ting, tok drivkraften over.
Jeg klarte ikke stoppe snøballen.
Jeg var klar for å kaste så mye som mulig.
Når du åpner skuffene og ser på hva som ligger bakerst…
Jeg tror ikke jeg visste om
halvparten av det vi hadde liggende i skap og skuffer.
Det hjalp å fokusere på én del av huset, i stedet for å tenke:
"Jeg har 35 år med ting som jeg må bli kvitt."
Vi ble kvitt lageret vi leide.
Et svært lager vi hadde betalt for i årevis,
og ikke visste hva inneholdt, borte.
Jeg husker jeg gikk gjennom CD-samlingen min,
og husket ikke engang om jeg hadde CD-spiller i bilen.
Det var det som fikk meg til å tenke: "Det er nok en grunn
til ikke å beholde CD-ene. Jeg vet ikke engang om jeg kan spille dem."
Jeg kvittet meg med ting, én etter én, og følte meg så mye friere.
Det var frihet.
Da jeg startet, kvittet jeg meg med 14 bukser.
Bunken var utrolig stor.
Jeg gikk gjennom og telte dem,
og tenkte: "14 bukser liggende i skapet!"
Vi la ut huset for salg, for vi ville begynne på nytt,
leve livet og virkelig være frie.
Bare det å starte føltes så frigjørende, så jeg fortsatte.
I løpet av åtte måneder etter min mors død,
kvittet jeg meg med vilje med over 90 % av tingene jeg eide.
Men om du besøker meg i dag, sier du ikke:
"Herregud!
Han er minimalist!"
Du ville heller spurt hvordan vi holder det så ryddig,
og jeg ville sagt at familien ikke eier så mye,
men alt vi eier, tilfører verdi til livene våre.
Alle eiendelene, klærne, bilen, kjøkkenutstyret, møblene,
har en funksjon.
Som minimalist har hver gjenstand et formål,
eller så gir det glede, og alt annet er ryddet vekk.
Da rotet var borte,
følte jeg dragning mot å stille dypere spørsmål.
Spørsmål som: "Når begynte jeg å gi gjenstander så mye mening?
Hva er virkelig viktig i livet? Hvorfor har jeg vært så misfornøyd?
Hvem vil jeg bli, og hvordan vil jeg definere suksess?"
Det er tøffe spørsmål, med vanskelige svar,
men de er så mye viktigere enn å kaste ting jeg ikke trenger.
Om vi ikke svarer forsiktig og nøye på spørsmålene,
er skapene vi nettopp ryddet i
fulle av nye innkjøp i nærmeste fremtid.
Så da jeg ga slipp,
og begynte å se på noen av livets vanskeligere spørsmål,
ble livet enklere.
Folk rundt meg merket forskjell.
Bestevennen min, en fyr som heter Ryan Nicodemus,
som jeg har kjent siden vi var feite femteklassinger,
kom til meg en dag, og sa:
Hvorfor i helvete er du så glad?
Jeg fortalte ham om minimalisme.
Og han sa: "Hva i helvete er minimalisme?"
Så jeg sa: "Minimalisme gjør at vi kvitter oss med ting,
så vi får plass til de viktige tingene i livet,
som faktisk ikke er ting i det hele tatt."
Vet du hva, Ryan?
Jeg tror du også kan ha godt av minimalisme, for
du har mye dritt."
Jeg husker det var da
jeg virkelig så på hva du gjorde annerledes.
Jeg måtte finne ut av det. "Hva gjør Josh annerledes?"
Livet mitt var ute av kontroll. Jeg trengte forandring.
Du hadde gjort forandringer, så det…
Jeg husker jeg inviterte deg på fancy lunsj på Subway.
-Ja. -Vi satt oss ned og
spiste sandwichene,
og jeg spurte: "Hvorfor i helvete er du så glad?"
Om det ikke var du som fortalte meg om minimalisme,
om det var en annen,
vet jeg ikke om jeg hadde vært like rask til å prøve det.
Mens vi satt der og spiste lunsj,
snakket han om at han hadde brukt de siste månedene på å forenkle.
På å rydde i rotet. Gjøre plass til de viktige tingene i livet.
Jeg, som den problemløseren jeg er,
bestemte meg for å bli minimalist der og da.
Jeg så på Josh, og sa opprømt:
"Greit, jeg er med. Jeg gjør det! Jeg skal bli minimalist.
Hva nå?"
Jeg ville ikke bruke flere måneder, sånn som han hadde gjort.
Det var bra for ham, men jeg ville ha raskere resultater.
Så vi fikk en vill idé, og kalte det en pakkefest.
Vi pakket alt, som om jeg skulle flytte.
Så pakket jeg ut bare det jeg trengte i løpet av de neste tre ukene.
Josh kom bort, og hjalp meg med å pakke alt i esker.
Klærne, kjøkkenutstyret, håndklærne, TV-ene,
elektronikken, bildene i rammer, toalettsakene.
Alt. Vi latet som om jeg flyttet.
Etter ni timer og et par pizzaleveringer,
satt Josh og jeg i stue nummer to
og stirret på eskene som sto halvveis oppetter veggen.
Alt jeg eide, alt jeg hadde jobbet så hardt for de siste ti årene,
var i det rommet.
Esker på esker på esker.
Hver eske ble merket veldig godt,
så jeg visste hvor ting var om jeg trengte dem.
Etiketter som "roteskuff", "stue nummer én",
"kjøkkenutstyr", "roteskuff nummer syv".
Jeg brukte de neste 21 dagene på å bare pakke ut det jeg trengte.
Tannbørsten, sengen min, sengetøyet,
litt klær til jobben, møblene jeg faktisk brukte,
et verktøysett, litt kjøkkenutstyr.
Bare det som tilførte verdi til livet mitt.
Etter tre uker
lå 80 % av tingene fortsatt i esker.
De bare lå der, ubrukt.
Jeg så på eskene, og husket ikke hva som var i de fleste.
Alle tingene jeg skaffet for å bli lykkelig,
de gjorde ikke jobben sin.
Da bestemte jeg meg for å gi slipp. Og vet dere hva?
Jeg begynte å føle meg fri, for første gang i mitt liv.
Jeg fikk tilbake tiden.
Jeg fikk tilbake livet.
Mens jeg forandret livet,
var jeg fokusert på fellesskapet, ikke konsumisme.
Jeg ga, jeg tok ikke.
Mennesker, ikke ting.
Det fikk oss til å revurdere livet, revurdere målene og forpliktelsene våre.
Venner, familie og kolleger har sett en dyptgripende forandring i meg.
Det ga meg muligheten til
å være mennesket jeg før bare snakket om å være.
På grunn av måten verdiene mine har blitt reorganisert på,
er jeg takknemlig for hvert sekund.
Jeg begynte å finne meg selv igjen.
Og det er jeg så takknemlig for.
Minimalisme
forandret livet mitt.
En overveldende følelse kom over meg.
Det var følelsen av stor overflod.
En overflod hvor alt er bra.
Du har alt du trenger, alt er bra. Jeg tror ikke jeg…
Jeg blir følelsesladet av å tenke på det.
Jeg hadde ikke hatt den følelsen siden jeg var fire-fem år gammel, så…
Jeg hadde en dyp forståelse av at alt jeg ville ha,
alt jeg lette etter, alt jeg trengte,
hadde jeg allerede.
Litt over et år etter pakkefesten skjedde det noe uventet.
Sjefen ringte meg en morgen, og sa at jeg måtte kjøre til Cincinnati
for å møte ham på selskapets HR-kontor.
Jeg gikk inn på møterommet, og sjefen min
og en fra HR satt på den andre siden av bordet.
Sjefen min ristet på hodet.
"Stillingen din ble fjernet i siste runde med kutt," sa han.
"Endringen trer i kraft umiddelbart."
Etter syv forfremmelser på under ti år,
fikk jeg sparken uten forvarsel.
Min neste tanke overrasket meg.
"Er ikke dette det beste som kunne skjedd?"
En tung bør ble fjernet fra skuldrene mine.
Det var på tide å gå videre, og dette var dytten jeg trengte.
Hele perspektivet mitt hadde endret seg.
Og så tenkte jeg:
"Det kan finnes mennesker der ute som kan få noe ut av historien min.
Som kan få noe ut av historien vår."
Så Josh og jeg bestemte oss for å gjøre det alle 30-årige menn ville gjort.
Vi startet en blogg.
Det er ti år siden.
Og vet du hva? Noe fantastisk skjedde.
Femtito mennesker var innom siden den første måneden.
Det høres ikke spesielt bra ut, men Josh og jeg ble glade.
Så begynte det å skje utrolige ting.
Femtito lesere ble til 500, 500 ble til 5 000,
og nå er vi så heldige
at vi kan dele budskapet med millioner av mennesker i året.
Når man tilfører verdi til folks liv,
er de ivrige etter å dele historien din med venner og familie,
for å tilføre deres liv verdi.
Det er passende at vi er her igjen.
Ikke bare i Dayton, men her på Press, på denne kafeen,
for det var her det startet for oss.
Selv da vi jobbet for bedrifter, møttes vi her og skapte ting.
Det var som om vi trengte dette stedet utenfor bedriftslivet,
utenfor de rotete privatlivene våre.
Vi kom hit for å finne ut av hvordan vi skulle forenkle livet.
Vi ville ta følelsen vi hadde, og skrive den ned på papiret.
Vi burde bruke Etch A Sketch på livet, og si:
"Det er ikke dette livet jeg ønsket, så jeg starter på nytt."
Hvis du har en lengsel og en drøm og en lidenskap inni deg,
hvorfor holde fast ved det du har gjort og den du har vært,
og miste den du vil bli?
Samme hvor i reisen mot mindre vi er, blir vi alltid dratt i den retningen.
Retningen med sammenligning og å bli overveldet av media.
Sannheten er at vi alltid må passe på fokuset.
Vi gjør livet unødvendig komplisert,
fordi vi overser eller undervurderer følelsen av mening som kan komme
om man bruker litt tid på å sitte alene med seg selv,
å sitte i stillhet og si:
"Jeg skal ikke få min idé om hva et godt liv er fra eksterne kilder.
Jeg skal lytte til min indre stemme og se hvor den tar meg."
Om folk bare tok valget om å leve fullt ut,
om de bare ble kvitt alt som sugde livsgnisten ut av dem,
ville de funnet lidenskapen.
Men lidenskapen handler aldri om en selv.
Lidenskapen handler om noe godt du kan gjøre i verden.
Det er derfor Josh og jeg er her nå.
Vi håper vi kan tilføre livet ditt verdi ved å oppmuntre deg til å gi slipp.
Til å se for deg et liv med mer.
Mer tid, flere meningsfylte forhold, mer vekst og bidrag og tilfredshet.
Et lidenskapelig liv,
som ikke tynges av den kaotiske verdenen rundt deg.
Det du ser for deg, er et liv med hensikt.
Ikke et perfekt liv.
Ikke engang et enkelt liv.
Men et liv i enkelhet.
For å komme deg dit, må du kanskje gi slipp på noen ting som står i veien.
Ta "Mindre er nå"-utfordringen.
Samarbeid med en venn, et familiemedlem, en kollega.
Alle kvitter seg med én ting på dag én.
To ting på dag to.
Tre ting på dag tre.
Og så videre.
Alt funker!
Samlerobjekter.
Dekorasjoner.
Kjøkkenutstyr.
Elektronikk.
Møbler, utstyr, sengetøy,
actionfigurer, klær, håndklær, verktøy, hatter.
Doner, selg eller resirkuler.
Alle eiendeler må være borte innen midnatt.
Klarer du det en hel måned?
Del fremgangen din.
Tekst: Ida W. T. Aalborg