Downloaded from YTS.MX
A szakértők borzalmas évként hivatkoznak 2019-re
Official YIFY movies site: YTS.MX
a hagyományos üzletláncok szempontjából.
A kevesebb most több.
Ön szerint a minimalizmus és az egyszerűségre való törekvés
miért válik egyre népszerűbbé?
Azért, mert lehetőségünk van a felhalmozásra.
Amerika egy része kacatfüggő.
És nem a klasszikus, pszichológiai értelemben vett függő.
Imádjuk a tárgyakat!
Várhatóan a mai napon, tehát hétfőn fognak a legtöbben online vásárolni.
A bevételek összege megközelítheti a 3,3 milliárd dollárt.
Ma már bármit házhoz tudunk szállíttatni.
Akár 24 órán belül.
Ez már-már varázslat, igaz?
Ha az égre tekintenek, hamarosan láthatják az Amazon modern áruszállítóit.
A légijármű 24 kilométeres hatótávval rendelkezne,
és 30 percen belül kiszállítaná a csomagokat.
A fogyasztói világ elérte a vevőknél, hogy gondolkodás nélkül válasszanak,
így felesleges dolgokat is eladhat nekik.
Értesítésekkel bombáznak egész álló nap.
„Hé! Vedd meg ezt! Boldogabb leszel, ha ezt megveszed.”
Rengetegféleképpen próbálnak minket rávenni az engedelmeskedésre.
„Na jó, megveszem!”
Az Amazon ismét felvételt hirdet. A cég százezer új munkatársat keres,
hogy kielégítse az e-kereskedelem iránti keresletet.
Számos kiskereskedelmi vállalat eltűnt,
és a hatalom az óriáscégek kezében központosul.
A holmik nagyban hozzájárulnak az elégedetlenségünkhöz,
hiszen felváltják a valódi örömöt okozó dolgok helyét.
Hét éve, egy idegösszeomlás közepén bukkantam rá a minimalizmus eszméjére.
Túlhajszolt, kimerült és rendkívül stresszes voltam.
Nem csak a munkáról kéne szólnia az életnek.
Egyből felpattantam, a szekrényemhez siettem,
és kipakoltam a ruháimat.
Éjjel háromig fent voltam, rengeteg mindent kiszelektáltam.
Ahogy lassacskán elengedtem a tárgyaimat, úgy kerített hatalmába a szabadság érzése.
A változás a láthatáron van.
A változás elkerülhetetlen, mert nem fogyaszthatunk többet,
mint amit a bolygó képes újratermelni.
Fizikai képtelenség. Nem az a kérdés,
hogy társadalomként fogunk-e változni, hanem az, hogy hogyan.
Vagy önszántunkból, vagy egy katasztrófa által.
Az egész egy kérdéssel kezdődött:
hogyan lehetne jobb az élet kevesebbel?
- Teát? - Kérek szépen.
Rendben.
Ott van a… Igen.
Nyilván az esztétika is fontos,
de egy kacatmentes tér sokkal többet jelent számomra.
MINIMALISTÁK
Az otthonomat nem feltétlenül a minimalizmus szellemében rendeztem be.
Nem akarom, hogy kizárólag minimalista tárgyaim legyenek.
Számomra a kacatmentesség a fontos.
Gyakran összekeverjük az egyszerűséget az egyszerűvel, pedig pont fordítva van.
Az egyszerű élet fenntartása sok munkával jár. Tudatosságot igényel.
Egyszerűbb úszni az árral.
Elmenni az Ikeába olcsó bútort vásárolni,
amikor eszünkbe jut, hogy szükségünk van egy új kisasztalra.
Nehéz végigcsinálni ezeket a sztoikus kísérleteket,
hogy kiderüljön, mi az, ami nélkülözhető,
de végső soron megéri.
Mondogatják, hogy nézzem meg a Minimalistákról szóló dokut…
A Minimalisták.
Köszöntsük a Minimalistákat, Joshuát és Ryant!
Könyvükben, podcastjükben, és netflixes dokumentumfilmjükben
útmutatást adnak a boldogsághoz vezető út leegyszerűsítéséhez.
A nevelésünk bemutatása nélkül nehéz lenne megérteni,
hogyan váltunk minimalistává Josh-sal.
Mindketten szegénységben nőttünk fel.
Édesanyáinknak kábítószer-használati problémái voltak,
sosem volt elég pénzünk.
Ezt nézd! Nagyon vicces.
Még a bútorainkat is mi eszkábáltuk össze.
Ez a konyhaszekrényünk.
Nagyon boldog kölyök voltam nagyjából másodikig.
Akkor váltak el a szüleim.
Persze ezt sok gyerek átéli.
De emlékszem, akkor csúszott félre valami, amikor…
anyám elhagyta apámat.
És rengeteget…
bulizott, úgy emlékszem.
És gyerekként ez szórakoztatónak tűnt.
Anyám ezt kiválóan elhitette.
Ötödik osztályban, iskolaváltás után ismertem meg Josh-t.
A barátságunk abban gyökerezhetett, hogy szegény családból származtunk,
vagy mert mi voltunk a két legkövérebb srác az osztályban,
de jól kijöttünk, és ő lett a legjobb barátom.
Gyerekkorunkban jól jött volna a minimalizmus,
mert a minimalizmus alapvetően a meglévő erőforrásaink
tudatos felhasználását jelenti, és kevés erőforrás birtokában
sokkal megfontoltabban bánhattunk volna velük.
Az az érdekes, hogy szegényként, ha valaki felajánl valamit, elfogadod.
Gyerekkoromban rengeteg cucc halmozódott fel a házunkban,
mert minden felajánlást elfogadtunk.
Persze nem volt mindre szükségünk.
Csupa kacat volt, nem értékeltük ezeket a tárgyakat.
Ahogy nő az életterünk, egyre több dologgal töltjük meg.
Ez még több helyigényt szül,
ezért raktárat vagy nagyobb házat veszünk.
És nem tesszük fel magunknak a kérdést,
hogy mi az, ami létfontosságú és szükséges,
és hogy valójában mennyi tárgy képvisel értéket az életünkben.
Tíz éve, 28 éves koromra mindent elértem az életben, amit akartam.
Én voltam egy 140 éves cég legfiatalabb igazgatója,
és középvezetői szintű béren kívüli juttatásokat kaptam.
Luxusautókat, márkás ruhákat,
nagy, kertvárosi házat, sok vécével.
Mondhatni, az amerikai álmot éltem.
De aztán édesanyám meghalt…
a házasságom pedig véget ért.
Egyazon hónapban.
E két esemény késztetett arra, hogy felébredjek,
és megkérdőjelezzem, hogy mi az életcélom. Tudjátok, mire jöttem rá?
Borzasztóan el voltam foglalva
az úgynevezett sikerekkel és eredményekkel,
de legfőképpen a tárgyak felhalmozásával.
Lehet, hogy az amerikai álmot éltem, ám ez nem az én álmom volt.
Megszereztem mindent, amiről azt hittem, hogy akarom, mire rájöttem, hogy talán
nem is ezekre vágytam igazán.
A cégek és a vállalati haszonszerzés áll
a tárgyak iránti függőségünk mögött Amerikában.
Az amerikai cégeknek a felépítésükből adódóan növekedniük kell.
Teljesíteniük kell a részvényeseik felé,
vagyis folyamatosan növelniük kell a bevételt.
A növekedés a kapitalizmus alapja.
Szerintem nem a növekedés mértékében gyökerezik a probléma.
Arra kell választ adnunk, hogy merre haladunk.
Az egyik legnagyobb probléma jelenleg,
hogy az emberek nem választhatnak szabadon.
Szabad piacról és társadalomról beszélünk, de mégsem választhatunk szabadon,
mert csupán egy-két mesterséges monopóliummal rendelkező cég létezik,
és ők döntenek arról, hogy mit nézhetünk és mit hallgathatunk.
Tehát az érdeklődésünk befolyásolása,
a természetes, istenadta ízlésünk manipulálása folyamatosan zajlik.
A marketingszakértők lenyűgözően alkalmazzák
gondolatbefolyásolási, kereslet- és igényteremtési képességüket
a vágyaink felhasználásával.
Korábban sosem vett körül bennünket ennyi reklám.
A „THE TOTAL MONEY MAKEOVER” ÍRÓJA
Százmilliókat költenek arra,
hogy megmondják, mi kell nekünk, és ennek látható a hatása.
Amerikában a reklámokra fordított pénz összege
az 1950-es évektől évi 5 milliárd dollárról
ma már 240 milliárd dollárig emelkedett.
És a 21. század fordulója óta
a kiadások nagy részét már nem tévé- és rádióreklámokra költik,
hanem digitális reklámokra.
Ez intelligens és előrelátó reklámokat eredményezett,
amelyek teljesen kiismertek bennünket.
A cégek mára összekapcsolták eszközeinket,
így tudják, mikor vesszük kézbe a tabletünket, az okostelefonunkat,
hogy mikor váltunk csatornát a tévén, vagy kommunikálunk okoseszközeinkkel.
Az eszközeink GPS-koordinátái alapján tudják,
milyen hirdetőtáblák előtt haladunk el,
milyen üzletek esnek útba,
és még a hitelkártya-tartozás összegét is látják.
Ezekből tudják, mikor érdemes értesítéseket küldeniük.
A végcél mindig ugyanaz: hogy rávegyenek a vásárlásra.
A „deficitreklám” az egyik trükk, amit alkalmaznak.
Olyan reklámokat küldenek, amelyektől tudattalanul úgy érezzük,
nem vagyunk elég jók, ha nincs ilyen-olyan termékünk.
„Nem fognak szeretni, ha nincs ilyen fogkrémem.”
„A gyerekeim le fognak nézni, ha nem ezzel mosogatok.”
Mindenki erre vágyik.
Ez pont olyan, mind az edzés.
Masszírozó kézszauna.
- Ezt nem hagyhatja itt! - Minden alkalomra kiváló.
- Biztosan érzi, hogy használ. - Igen, érzem!
Üzenetek hada sugallja azt, hogy nem vagyunk elég jók.
Gondoljunk bele, ez milyen hatással van ránk nap mint nap!
Azt éreztetik, hogy nem vagyunk elég jók.
„Nem elég jók a ruháid, a hajad, a bőröd, a tested.”
Ez könyörtelen. Ezek miatt elég jók akarunk lenni.
És mivel más területen nem tudunk elég jók lenni…
Ilyen terület a közösségben való szerepvállalás, a célkitűzések,
a viselt márkáktól független identitás megléte.
Ezeket elveszítettük, és összekeverjük
az összetartozás iráni vágyunkat a vásárlással.
Nem mondunk olyasmit, hogy a cuccaimnak élek.
Ilyet nem mondunk, legalábbis szándékosan nem.
Ám a viselkedésünk mégis ezt tükrözi.
Gyakran mondogatjuk, „ha ilyen kocsim lenne, boldog lennék,”
ha ilyen házban, azon a környéken élnénk, boldogok lennénk,
ha ilyen kanapém lenne, akkor boldog lennék.”
Ezt az jelenti, hogy bálványozni kezdjük a tárgyainkat.
Hivatalosan is a tárgyfelhalmozás betegségében szenvedünk.
Ez egy idő után lelki szintre emelkedik,
mert ringbe száll a valóban fontos dolgokkal.
Mindenki árul valamit.
Ez nem azt jelenti, hogy az árusítás rossz. Nincs vele gond.
Szeretnék a zöldségesemtől árut venni.
Szeretnék élelmiszert venni, tehát szeretném, ha eladnák nekem.
Nem elítélnünk kell az embereket, amiért el akarnak adni valamit,
vagy reklámozni akarnak valamit, vagy van egy eladni kívánt termékük.
Azt kell megértenünk,
hogy a felugró reklámok nem mindig következetesek.
Nem mindig illeszkednek az igényeinkhez.
A minimalista életmód előtt kényszeresen vásároltam.
LOS ANGELES, KALIFORNIA
Túlságosan sok pénzt költöttem.
A vásárlás jelentette a mankót számomra. Mindig szívesen mentem.
Egyesek bánatukban esznek, én bánatomban vásároltam.
Vadásztam az akciókra.
CHARLOTTE, ÉSZAK-KAROLINA
Egyfolytában kutattam az olyan termékek után,
amikhez óriási kedvezménnyel juthattam hozzá.
Azzal a tudattal vásároltam, hogy még egy ilyen lehetőségem nem lesz.
Körömvágó ollókat vettem.
Divatosat, átlagosat, egyszerűt.
Olyat, amihez másmilyen tartozék járt.
Kacatokat vásároltam,
és rájöttem, hogy olyanra szóróm a pénzem, amim már van.
Vettem egy robogót. Egy 150 köbcentis robogót.
Azt hittem, megváltoztatja az életem.
Láttam magam előtt, ahogy átsuhanok Atlantán.
Ha vezettek már Atlantában,
tudják jól, hogy robogózni életveszélyes.
Úgy éreztem, megérdemlem, mert keményen dolgoztam,
és majd felvághatok a gyönyörű holmikkal, és boldog leszek.
Aztán szép lassan bekúszott a szégyenérzet és a bűntudat,
megjöttek a számlák, és ördögi körbe kerültem.
Visszatekintve furcsa, de gyerekként nem tudtam, hogy szegények vagyunk.
Ételjegyen és segélyeken éltünk, de számomra ez normálisnak tűnt.
A szegénység olyan, mint az oxigén. Körülvett, mégsem láttam.
Csak úgy jelen volt.
Nem sokkal a születésem után apám mentális egészsége rosszra fordult,
és ekkor minden megváltozott.
Mikor anyám hozzáment apámhoz, nem tudta,
hogy apám mániás depresszióban és skizofréniában szenved,
de elég gyorsan kiderült.
Apám mentális betegségét csak fokozta az alkoholizmusa,
amitől gorombává, agresszívvá és teljesen kiszámíthatatlanná vált.
A fizikai bántalmazás hároméves korom körül kezdődött.
Sőt, a legelső gyerekkori emlékem az,
hogy apám elnyom egy cigicsikket anyám csupasz mellkasán.
Ezután csak romlott a helyzet, így végül elmenekültünk.
Anyával 30 kilométerrel délebbre, Dayton kertvárosába költöztünk,
ami jól hangzik, igaz?
A kertváros!
De egyáltalán nem volt jó.
Itt lesz jobbra.
Látod azt a zöld házat? Az lesz az.
Azta!
Ezt nézd!
Bedeszkázták az ablakokat, és rátettek valami burkolatot.
Megnézzük?
Egy omladozó házban éltünk.
A lakbér havi 200 dollár volt.
Az otthonunkat mindig átjárta a kiürült sörösüvegek és a cigifüst szaga.
Még most is érzem.
Csótányok széledtek szét, ahogy felkapcsoltam a lámpát a konyhában.
Amikor elment az áram,
átvezettünk egy hosszabbítót a szomszédtól, hogy nézhessük a tévét.
Ez a bejárati ajtó.
Na ne!
Úgy tűnik, hajléktalanok élnek itt. Kész romhalmaz.
Amikor ideköltöztünk, ételjegyet igényeltünk.
Akkor nem tudtam, mi a különbség a fehér és a zöld pénz között.
Az ételjegy fehér,
a zöld pénz pedig a valódi pénz volt.
Anyám elcserélte…
a fehér jegyeket…
zöld jegyekre, mert zöld jegyekkel lehetett alkoholt venni.
Megvette a legolcsóbb sört,
a műanyag palackos sört, és az alsó polcos bort.
Hatévesen, amikor hazaértem a suliból
anyámat kidőlve találtam a kanapén minden egyes nap.
Normális jelenséggé vált.
Szerintem akkor még nem értettem,
de akkor úgy gondoltam, hogy ez valahol az én hibám.
Az évek múlásával anyám egyre többet ivott.
Félreértés ne essék, anyám jó ember volt, hatalmas szívvel,
és elképesztő humorérzékkel.
Csak útközben elfelejtette, mi az élete értelme.
Tudtam, csak úgy vethetek véget ennek,
csak úgy lelhetek rá az életem értelmére,
ha rengeteg pénzt keresek felnőttként.
Emlékszem, hogy tinédzserkoromban apámnak dolgoztam nyaranta.
Festettem és tapétáztam.
Látnotok kellett volna azokat a házakat!
Néhányuk hihetetlenül flancos volt.
Kilencszázharminc négyzetméteres garázsok, medencék, bowlingpályák.
Ezek körül egyikre sem vágytam, mégis lenyűgöztek.
Aztán egy nap elkezdtünk dolgozni egy csodaszép házon.
Nem ért több millió dollárt,
mégis sokkal szebb volt, mint a családomé.
A ház falait a családtagok mosolygó arca díszítette,
biztosra vettem, hogy boldogok.
És az otthonuk minden négyzetcentiméterét tárgyak borították.
Elképzeltem, hogy ott lakom.
Elképzeltem, milyen boldog lennék, ha ilyen házam lenne
telis-tele tárgyakkal.
Így apámhoz fordultam, és megkérdeztem,
hogy mennyit kell keresnem ahhoz, hogy ilyen házban élhessek.
Rám nézett, és azt mondta: „Fiam, évi 50 ezer dolláros keresettel
valószínűleg megengedhetnél magadnak egy ilyen házat.”
Így ez lett a mérce. Ötvenezer dollár.
A gimi utolsó évében
Josh-sal magányosan üldögéltünk az ebédlőben,
és arról beszélgettünk, mik a terveink érettségi után.
Azt mondtam, hogy még nincs konkrét tervem,
de ha sikerül valahogy évi 50 ezer dollárt keresnem,
tudom, hogy boldog leszek.
Így is lett, és Josh-nak is sikerült.
Értékesítési területen helyezkedtünk el, és 50 ezret kerestünk.
De valami nem stimmelt.
Nem voltam boldog. Át kellett gondolnom az egészet.
És hála az égnek, rájöttem, mi történt.
Nem kalkuláltam az inflációval.
Így azt gondoltam,
hogy talán évi 65 ezer dollár jelenti a boldogságot.
Vagy talán 90 ezer, esetleg egy hatjegyű számú összeg,
vagy netalán egy rakás cucc.
Talán ez jelenti a boldogságot.
Bármi is legyen a boldogság, tudtam, ha egyszer elérem, végre szabad leszek.
Új autókat, elektronikus eszközöket, és egy gardróbnyi drága ruhát vettem.
Drága lakberendezési tárgyakat és bútorokat vásároltam,
és mindig megvettem a legújabb kütyüket.
Ha nem volt elég pénzem, a drága kajákért,
az italokért, az utazásokért hitelkártyával fizettem.
Ahogy egyre többet kerestem, egyre többet költöttem a boldogság eléréséhez.
Mindezt az amerikai álom elérése érdekében tettem.
Példátlan, hogy bevándorlóként az amerikai álom még mindig jó dolog.
Egyedül az itteni emberek nem értékelik. Számukra ez az amerikai rémálom.
Az USA-ban csaknem több órát dolgoznak, mint bármelyik másik iparosodott országban
attól függően, milyen adatokat nézünk, de így is borzasztóan sokat dolgozunk.
Olyan sokat dolgozunk, mint a feudalizmus korában.
Rövid szabadságokat kapunk.
Az ország fele két hetet sem vesz ki.
Sokkal többet ingázunk, mint korábban,
és egyre több időt töltünk egyedül a képernyők előtt, mint valaha.
Már nem tudjuk, mi az, ami valóban boldoggá tesz,
ami a társadalmat biztonságossá teszi.
Pedig ez a közösség.
Ez lassacskán elvész,
ahogy egyre többet dolgozunk és vásárolunk.
Nincs szükség az életben végeláthatatlan vágyakra.
„Még többet akarok! Nagyobb sikert, több pénzt, jobb egészséget,
nagyobb házat, nagyobb autót, nagyobb ezt meg azt.” Ez egy zsákutca.
A vágyott holmik megszerzésekor
hajlamosak vagyunk tévedni abban, hogy mennyire leszünk boldogok,
mert az agyunk hozzászokik.
Pár hónappal később hozzászokunk. Nyugtázzuk, hogy örömünket leltük bennük,
de most már új vágyaink és álmaink vannak.
Minden, ami ma elérhetetlen,
hamarosan megszerezhetővé válik, ezért majd megpróbáljuk elérni.
Az amerikai álom valójában a szabadságérzésről szó.
Hogyan érjük el? Több pénz keresésével? Nem, az nem elég.
Akkor nem, ha még többet vásárolunk
a több pénzből, hiszen továbbra is meginoghatunk.
Ezzel csak még nagyobb hülyeséget követünk el.
Meg kell tanulnunk lecsökkentenünk az idézőjeles vágyainkat,
hogy létrehozhassunk egy ütközőzónát az életünk körül.
A függetlenség annyi megtakarítást eredményezhet,
hogy bármikor otthagyhatjuk a munkánkat, ha akarjuk.
Nem nyomja a vállunkat az adósság terhe
olyan tárgyak megvétele miatt, amire nincs szükségünk és pénzünk,
csak hogy lenyűgözzük az embereket.
Valójában feladtuk a függetlenségünket,
feladtuk a szabadságunkat
olyan holmikért cserébe, amelyek egy vasat sem fognak érni a jövő évi garázsvásáron.
Szinte megbánjuk a vásárlást, de egyben örülünk is neki,
hogy végre a miénk lehet.
A boldogtalanságunk ellenére is feladnánk ezt?
Szerintem először meg kell róla győződnünk,
hogy valóban azt hajszoljuk-e, amire vágyunk.
Ha megszerzünk valamit, gondoljuk át a következőket:
„Akarom, hogy ez határozza meg az életemet? Meg akarom tartani?”
Az amerikai álom üldözése nem csak pénzbe került számomra.
Az életembe bekúszott a stressz, a szorongás és az elégedetlenség.
Eljutottam arra a pontra, ahol már nem tudtam, mi a fontos.
De egy dolog világos volt számomra: az életemben hatalmas űr tátongott.
Ezt az űrt hasonlóan próbáltam betölteni, mint mások: holmikkal.
Továbbra is heti 60, 70, olykor 80 órákat dolgoztam,
és elhanyagoltam az életem legfontosabb részeit.
Ritkán gondoltam az egészségemre, a kapcsolataimra,
vagy az általam kedvelt dolgokra.
Fizetésről fizetésre éltem. A fizetésért éltem. A holmikért éltem.
A hitelkártya-vásárlásokból meggondolatlan költekezés lett,
míg végül hitelből tartottam fenn egy számomra nem kedvelt életstílust.
A sok holmival megtölthettem a fogyasztástól vezérelt életemet.
Órástelevíziókkal, porcelánkészletekkel, rozsdamentes acél készülékekkel,
márvány munkalapokkal, drága órákkal, rám szabott öltönyökkel,
és még ennél is több holmival.
Aztán 2008 vége felé, tulajdonképpen két nappal karácsony előtt,
felhívott édesanyám.
Abban az évben Floridába költözött,
hogy végre nyugdíjba vonulhasson.
De december 23-án megtudta, hogy negyedik stádiumú tüdőrákja van.
Egy évvel később már nem volt köztünk.
Abban az évben sokat voltam anyámnál Floridában,
amikor a kemó mellékhatásaitól szenvedett.
De amikor elment, rájöttem, hogy még egyszer oda kell utaznom,
hogy kitaláljam, mi legyen a holmijával.
Így elrepültem az ohiói Daytonból a floridai St. Pete Beach-re.
Amikor megérkeztem, vajon mi várt?
Rengeteg holmi.
Három háznyi holmi fogadott bezsúfolva anyám egyszobás lakásába.
Anyám nem volt gyűjtögető.
Nem találtam döglött macskát a fagyasztóban.
Ám 65 év alatt rengeteg tárgy összegyűlt a házában.
Egy átlagos amerikai háztartásban több mint 300 000 darab tárgy van.
Háromszázezer!
Nézzetek csak körül a pincében, padláson vagy garázsban!
Mit láttok?
Nem használt sporteszközöket, edzőgépeket,
kempingfelszerelést, ünnepi dekorációt,
hangszereket, pótalkatrészeket,
tönkrement elektronikai eszközöket, zsinórokat és kábeleket,
magazinokat, kazettákat, CD-ket,
többfajta játékfigurát, csecsebecséket,
és mindent, aminek a létezéséről is elfeledkeztünk.
Dobozokat, tárolókat, szobákat tömve holmikkal.
Borzasztó sok mindenünk volt. Rengeteg holmink.
A gardróbom kész katasztrófa volt.
A gardróbom és a komódom is tele volt ruhákkal.
Fotós és biciklis felszerelésekkel.
Krémekkel és sminkekkel.
Cipők, táskák.
Potyogtak a szekrényemből a ruhák.
Valamiért három stoplis cipőm volt,
annak ellenére, hogy alig focizom.
Volt itt mindenféle holmi, amit másoktól kaptam,
üdvözlőlapok, tárgyak,
belépők, amiket egy-egy eseményről tartogattam.
Ördögi kör volt. Azt hittem, szükségem van ezekre a holmikra.
Könnyű olyan dolgokat megvenni, amik látszólag megoldják a problémáinkat.
Amikor kicsik voltak a gyerekek, szerettem volna, hogy jól aludjanak,
és ehhez szükségem volt a legjobb elalvást segítő eszközre.
Négyféle pólyát vásároltam,
többfajta cipzáros pizsamát.
Ha felmegyünk az Amazonra, ezerféle eszközt találhatunk
a babák elaltatásához.
Mindenféle felszerelést.
De valójában nagyon nehéz elaltatni egy kisbabát,
és könnyen beleeshetünk abba a csapdába, hogy ezt termékekkel akarjuk megoldani.
Sokszor nem is hasznosak, mégis nagyon drágák.
Nem úgy érdemes kideríteni, hogy sok holmink van-e,
hogy megvizsgáljuk, van-e még hely nekik,
hanem arra a kérdésre kell felelnünk, hogy használjuk-e még őket.
Amikor nem használjuk holmikat,
akár csak egyet, máris túl sok van belőlük.
Rengeteg holmi mellett azért lehetünk lehangoltak és üresek,
mert ha egyre több haszontalan dolgot veszünk,
egyre kevesebbet érnek.
Vannak dolgok, amelyek jobban feltöltenek.
Az értelemkeresés, a fejlődés, az intimitás.
Azért erőteljes a minimalizmus üzenete,
mert ráfüggtünk a felesleges holmikra,
és ki vagyunk éhezve arra, ami valóban számít.
Természetesen a legtöbbünk nem gyűjtögető.
Nem.
Csak sok mindenhez ragaszkodunk.
Az életünk során gyűjtött emlékekhez.
Anyám legalábbis ezt tette, és nem tudtam, mihez kezdjek vele.
Tehát azt tettem, amit egy jóravaló fiú tenne.
Felhívtam egy szállítócéget,
és megrendeltem a legnagyobb teherautót.
Plusz egy napot várnom kellett,
amíg felszabadult a nyolc méteres teherautó.
Amíg várakoztam, áthívtam édesanyám barátait,
hogy segítsenek szelektálni.
Ennyi holmit nem tudtam volna egymagam átnézni.
A nappalija telis-tele volt nagy, antik bútorokkal, régi festményekkel,
és ezernyi csipkés terítővel.
A konyhában tányérok, bögrék, tálak
és össze nem illő eszközök hada sorakozott.
A fürdőszobájában annyi smink, arckrém,
és higiéniai termék lapult, hogy drogériát lehetett volna nyitni belőlük.
A törölközők mennyiségéből ítélve szállodát üzemeltetett.
A szekrényben különböző törölközők és konyharuhák fogadtak.
A hálószobáról inkább ne is beszéljünk!
Miért lógott 14 télikabát a gardróbszekrényében?
Hiszen St. Pete Beachen élt!
Már majdnem befejeztem anyám cuccainak összepakolását,
amikor benéztem az ágya alá.
Észrevettem négy régi, irattartó papírdobozt.
Nehezek voltak, többször áttekerték őket ragasztószalaggal.
Fel voltak címkézve.
Egy-egy szám állt rajtuk fekete filccel írva.
Ott álltam…
csak néztem…
és azon tűnődtem, vajon mi lehet bennük.
Kiderült, hogy az általános iskolai dolgozataimat rejtette.
A jól sikerülteket és az egyeseket is.
Ekkor kíváncsiságomban feltettem a kérdést,
hogy vajon édesanyám miért őrizgette a hülye dolgozataimat?
De aztán visszatértek az emlékek, és megértettem.
Anya így kapaszkodott belém.
Anyám a dobozokban lévő emlékekbe kapaszkodott.
De várjunk csak!
A dobozokat több mint 20 éve ki sem nyitották.
Nyilvánvaló volt, hogy anyám nem nézett bele az emlékdobozokba,
ez pedig segített megérteni valami fontos dolgot:
az emlékeink nem a tárgyainkban élnek.
Az emlékeink bennünk élnek.
Anyámnak nem volt szüksége a dobozokra ahhoz, hogy emlékezzen rám.
Sosem voltam a dobozokban.
Ezután körbenéztem a lakásában, átnéztem a cuccait,
és rájöttem, hogy én is készen állok erre.
Ha őszinte akarok lenni,
önzően ragaszkodni szerettem volna anyám cuccaihoz.
De persze nem képviseltek volna értéket, ha elzárom őket örökre.
Ám az elengedéssel rájöttem, hogy mások életében értékesek lehetnek.
A legtöbb holmija a barátaihoz és jótékonysági szervezetekhez került,
ahol új otthonra leltek.
És az eladott tárgyakért kapott pénzt felajánlottam két szervezetnek,
akik segítettek anyának a kemó alatt.
Rájöttem, hogy azzal nem csak magamon segítek,
ha hajlandó vagyok elengedni.
Ohióba csupán egy doboznyi szentimentális tárggyal tértem vissza.
Egy régi festménnyel, néhány fényképpel,
egy-két csipkés terítővel.
Ezzel megértettem, hogy kevesebb szentimentális tárgynak
sokkal jobban tudunk örülni.
Sokkal jobban értékelem azt a néhány tárgyat,
mintha minden egyes csecsebecsét megtartottam volna.
Tehát el kellett engednem azt, ami lehúzott, ahhoz, hogy továbbléphessek.
A továbblépéshez
leltárat kellett készítenem a saját életemről.
Kiderült, hogy szervezett életet élek.
Egy jól szervezett gyűjtögető voltam.
Mélyebbre ásva
egy egész életnyi ellenőrizetlen fogyasztói cikket találunk.
Ahogy a cégek fejlődnek,
egyre nehezebb számunkra önuralmat gyakorolni.
A kiszervezett munkaerő, a szállítás, a gyártás és a logisztika fejlődése miatt
történelmi mélypontra csökkent a fogyasztási cikkek ára.
Az egyszerű rendeléssel, az egy napos szállítással,
és egy eladósodott társadalommal
magunk alatt vágjuk a fát.
Az átlag amerikai négy hitelkártyával rendelkezik,
és az átlag adótartozás összege háztartásokként több mint 16 000 dollár.
Évente többet költünk cipőkre, ékszerre és órákra, mint a felsőoktatásra.
Emlékszem, gyerekkoromban máshogy vásároltunk.
A plázában kiválasztottuk a sulis ruháinkat, anyám elrakatta őket,
ezután több héten keresztül, hetente fizetett a termékekért,
amíg ki nem fizette az egészet.
Ekkor hozhattuk el a ruhákat.
Ilyen ma már nem létezik.
Odanyújtjuk a hitelkártyát, és már vihetjük is.
És szerintem ez a funkcionális változás
alakította át a vásárlással kapcsolatos elvárásainkat.
Úgymond felhatalmazva érezzük magunkat, hogy mihez és mikor jutunk hozzá.
Amerika sajnálatos módon egyre éretlenebb érzelmileg.
„Akarom, mégpedig most azonnal! Megérdemlem, mert létezem!”
Ez egy négyéves gyerek viselkedése,
aki nem kapta meg a kedvenc müzlijét.
Most mégis 54 éves nőkről és férfiakról beszélek,
akik nem tudnak megvenni még egy csecsebecsét, mert nincs rá pénzük.
Higgyék el, sosem lesz elég pénzük, hogy mindent megvehessenek!
A társadalomban a legtöbb problémát okozó adósság
abból az igényből fakad, hogy fenntartsuk a látszatot.
Felesleges terheket helyezünk magunkra, azért, hogy vetítsünk mások felé.
Ha nem engedhetek meg magamnak egy BMW-t,
de adósságba verem magam, hogy szert tegyek egyre,
azt azért teszem, mert társadalmi elismerést várok,
vagy hogy valamilyen embernek tűnjek.
Amint az alapvető szükségleteket kielégítjük, az elegendő fogalmát
a többi emberen keresztül határozzuk meg.
Ez egyértelműen egy megfelelési kényszer.
Az ismerőseinken keresztül ítéljük meg a bútorainkat, a ruháinkat, az autónkat.
Régebben az ismerőseink hasonló háttérrel rendelkeztek,
tehát pont olyan holmijuk volt, mint nekünk.
Ám a televízió és a közösségi média megjelenésével
végbement a referenciacsoportunk vertikális kiterjedése.
A hajunkat Jennifer Anistonéhoz hasonlítjuk.
A házunkat Kim Kardashianéhoz.
Szerintem manapság sokkal stresszesebbek és elégedetlenebben vagyunk,
mert úgy gondoljuk, sokkal jobban rálátunk arra,
hogy mi folyik a szomszédjaink és a barátaink házában.
A hasonlítgatás sokkal jellemzőbb, mint generációkkal korábban.
Folyamatosan összehasonlítjuk az életünket másokéval,
és ritkán egyezik meg az övékével.
A mi generációnknak különösen meg kéne tanulnia irányítani a figyelmét,
mert rengetegen versenyeznek érte
azt mondván, hogy „nézd, ettől boldog leszel!”
„Vedd meg ezt, és boldog leszel!”
Hátrébb kell lépnünk mindettől, és kijelenteni, hogy időre van szükségünk,
hogy saját magunk kitalálhassuk, mi fog minket boldoggá tenni.
Számomra egyetlen kérdéssel kezdődött.
Hogyan lehetne jobb az élet kevesebbel?
A kérdés megválaszolásával sikerült megállapítanom a minimalizmus célját.
Itt nem a „hogyan” a fontos, hanem sokkal inkább a „miért”.
Rájöttem, ha egyszerűbb életet élek, több időt fordíthatok az egészségemre,
a kapcsolataimra, a kreativitásomra, a pénzügyeimre,
és magamon kívül másokon is segíthetek.
Képes voltam megérteni a minimalizmus előnyeit,
anélkül, hogy kiszelektáltam volna egy gardróbot.
Így amikor eljött a lomtalanítás ideje, kicsiben kezdtem.
Újabb kérdést tettem fel:
mi volna, ha mindennap egyetlen tárgytól szabadulnék meg egy hónap alatt?
Csak egytől. Akkor mi történne?
Elárulom, hogy 30-nál is több tárgytól szabadultam meg az első 30 napban.
Sokkal többtől.
Személyes kihívássá vált, hogy rájöjjek, mitől szabadulhatok meg.
Átkutattam a szobáimat, a szekrényeimet, fiókjaimat, a folyosókat,
az autómat és az irodámat. Kerestem, hogy miről mondhatnék le.
Kizárólag azt őriztem meg, ami értéket képviselt az életemben.
Minden egyes tárgynál eltűnődtem,
hogy ez vajon értékes-e a számomra.
Minél gyakrabban feltettem a kérdést, annál jobban belelendültem.
A minimalizmus gyakorlása egyre könnyebbé vált.
Minél többet csinálod,
annál szabadabbnak, boldogabbnak, könnyedebbnek érzed magad.
Pár ing után a fél gardróbomat kiszelektáltam.
Néhány DVD kiválogatása miatt kivágtam az összes nem használt CD-met.
A sok dekorációs cucc kikerült a mindenes fiókokból.
Elképesztő körforgás!
Minél többet teszel, annál inkább cselekedni akarsz.
Amint elkezdtem szelektálni, elkapott a lendület.
Mintha egy megállíthatatlan lavina lett volna.
Készen álltam a lehető legtöbb holmit kidobni.
Mikor kinyitod a fiókot, és meglátod, mi van a hátuljában…
Szerintem le sem esett,
hogy a cuccaink nagy része fiókok mélyén lapul.
Segített, hogy egyszerre csak egy területére koncentráltam a háznak.
Nem azon agyaltam,
hogy 35 évnyi holmi gyűlt össze, amitől meg kell szabadulnom.
Felmondtuk a raktárunk bérlését.
Hatalmas raktárat fizettünk éveken át,
és nem tudván, mi van benne, lemondtunk róla.
Emlékszem, átnéztem a CD-imet.
Azt sem tudtam, hogy van-e egyáltalán CD-lejátszó az autómban.
Ez döbbentett rá, hogy valószínűleg meg kéne szabadulnom tőlük,
hiszen azt sem tudom, hogy le tudom-e őket játszani.
Elkezdtem szortírozni kis lépésekben, és máris sokkal jobban éreztem magam.
Szabad lettem.
Szelektálás közben 14 pár nadrágtól szabadultam meg.
Rengeteg nadrágom volt!
Szépen átnéztem és megszámoltam őket,
és rájöttem, hogy 14 pár nadrág csücsül a gardróbban.
Eladtuk a házunkat, hogy tiszta lappal kezdhessünk,
hogy kiélvezhessük az életet, hogy szabadok lehessünk.
Igazán felszabadító érzés volt elkezdeni, és elmerülni benne.
Az anyám halála utáni nyolc hónapban
szándékosan megszabadultam a materiális javaim több mint 90%-ától.
Bár, ha besétálnátok a lakásomba, nem az lenne a reakciótok,
hogy „Te jó ég! Ez a srác minimalista!”
Valószínűleg arra lennétek kíváncsiak, hogyan tartunk rendet.
Elárulom, hogy a családommal nincs sok cuccunk,
ám minden egyes tárgyunk értékes számunkra.
Minden egyes holminknak, ruhánknak,
az autónknak, konyhai eszközünknek, bútorainknak funkciója van.
Minimalistaként minden egyes tárgy célt szolgál,
vagy örömet okoz. A többinek nincs helye az életünkben.
A kacatmentesítés után kénytelen voltam mélyebb kérdéseket feltenni magamnak.
Például: „Mikor váltak ennyire fontossá számomra a materiális javak?
Mi az, ami igazán fontos az életemben?
Miért vagyok ennyire elégedetlen?
Milyen emberré akarok válni, és hogyan határozom meg a sikereimet?”
Ez mind nehéz kérdés, bonyolult válaszokkal,
ám sokkal fontosabbak, mint a felesleges cuccok felhalmozása.
És ha nem elég gondosan és pontosan válaszoljuk meg a kérdéseket,
akkor a szekrények, melyeket kiszelektáltunk,
hamarosan ismét tömve lesznek új termékekkel.
Az elengedéssel
és az élet fontosabb kérdéseinek megválaszolásával
egyszerűbbé vált az életem.
Ezt az ismerőseim is észrevették.
A legjobb barátom, akit Ryan Nicodemusnek hívnak,
és akit már ötödikes korom óta ismerek,
egyszer odajött hozzám, és megkérdezte, hogy mitől vagyok ilyen rohadt boldog.
Így hát meséltem neki a minimalizmusról.
Azt kérdezte, mi a fene az a minimalizmus.
Azt feleltem: „A minimalizmus segít elengedni a tárgyakat,
és teret ad az élet fontosabb dolgainak,
melyek nem is kézzelfogható dolgok.
Ryan, szerintem neked is hasznos lenne a minimalizmus, mert…
Hát, mert rengeteg cuccod van.”
Emlékszem, akkor…
próbáltam megérteni, mit teszel másképp az életedben.
Rá kellett jönnöm, hogy Josh mit csinál máshogy.
Mert romhalmaz volt az életem. Muszáj volt változtatnom.
Te egyértelműen változtattál, úgyhogy…
Ekkor hívtalak meg arra a puccos ebédre a Subwaybe.
- Igen. - Leültünk, és…
megettük a szendvicseinket, és megkérdeztem,
hogy mitől vagy olyan rohadt boldog.
És ha nem te meséltél volna a minimalizmusról,
ha más tette volna,
akkor nem tudom, hogy ilyen gyorsan hajlandó lettem volna-e kipróbálni.
Miközben ott ültünk és ebédeltünk,
arról beszélt, hogyan tette egyszerűbbé az életét az elmúlt hónapokban.
Kacatmentesítés. Teret adni az élet legfontosabb dolgainak.
És mivel vérbeli problémamegoldó vagyok,
úgy döntöttem, azonnal minimalistává válok.
Felnéztem Joshra, és izgatottan bejelentettem:
„Jól van, haver, benne vagyok. Megcsinálom! Minimalista leszek.
Hogyan kezdjem?”
Nem akartam több hónapot szelektálással tölteni, mint ő.
Neki ez megfelelt, de én gyorsabb eredményt akartam.
Így támadt egy őrült ötletünk, a csomagolós buli.
Bedobozoltuk az összes holmimat, mintha költöznék,
és csak azokat a tárgyakat csomagoltam ki, melyek a következő három hétben kellettek.
Josh átjött, és szó szerint mindent bedobozoltunk.
A ruháimat, a konyhai eszközöket, a törölközőimet, a tévéimet,
a kütyüimet, a fotóimat, a festményeimet, a piperémet.
Mindent. Tényleg úgy tettünk, mintha elköltöznék.
Kilenc óra, és néhány pizza után
ott ültünk Josh-sal a nappalimban,
bámultuk a dobozokat, amik a szobában tornyosultak.
Minden cuccom, minden tárgyam, amikért egy évtizedig keményen dolgoztam
ott volt a nappalimban.
Dobozok voltak dobozok hátán.
Minden dobozt felcímkéztünk, így tudtam, hogy pontosan hová nyúljak.
A címkéken az állt, hogy „mindenes fiók”, „nappali”,
„konyhai eszközök”, „hetes számú mindenes fiók”
A következő 21 napban csak a szükséges tárgyakat csomagoltam ki.
A fogkefémet, az ágyamat és az ágyneműmet,
néhány ruhát a munkához, a valóban használt bútoraimat,
egy szerszámkészletet, néhány konyhai eszközt.
Azokat, melyek értéket képviseltek az életemben.
Három hét után
a cuccaim 80%-a továbbra is a dobozokban lapult.
Ott ültem letaglózva.
Arra sem emlékeztem, hogy mi van a dobozok nagy részében.
A sok holminak, amitől a boldogságot vártam…
nem volt semmi funkciója.
Akkor döntöttem az elengedés mellett. És képzeljétek!
Életemben először szabadnak éreztem magam.
Megint lett időm.
Visszakaptam az életemet.
Ahogy megváltoztattam az életemet,
végre a közösségre koncentráltam, nem pedig a fogyasztásra.
Adtam, nem pedig elvettem.
Emberek a holmik helyett.
Teljesen átértékeltük az életünket,
a céljainkat és a kötelezettségeinket.
A barátaim, a családom és a kollégáim hatalmas változást láttak rajtam.
Ez lehetőséget adott arra,
hogy olyan emberré váljak, akiről régebben csak beszéltem.
Az értékrendem átalakításával
ma már minden egyes pillanatért hálát adok.
Újra visszataláltam önmagamhoz.
És ezért mérhetetlenül hálás vagyok.
A minimalizmus…
megváltoztatta az életem.
Elárasztottak az érzelmek. Sokkoló volt.
A jólét érzése telepedett rám.
Ebben a jólétben minden rendben volt.
Ha mindenünk megvan, az elég. És szerintem nem…
Még most is elérzékenyülök ettől.
Szerintem nem éreztem ilyesmit négy- vagy ötéves korom óta.
Legbelül tudtam, hogy amit igazán akartam,
amit kerestem, amire szükségem volt,
az már megvolt.
Több mint egy évvel a csomagolós buli után
valami váratlan dolog történt.
A főnököm felhívott egy péntek reggelen, és megkért, hogy utazzak Cincinnatiba,
és találkozzak vele a cég HR-osztályán.
Besétáltam az irodába, megláttam a főnökömet
egy HR-essel egyetemben az asztalnál.
A főnököm megrázta a fejét.
„Megszüntettük a pozícióját a leépítések során”, mondta.
„Az intézkedés azonnal életbe lép.”
Tíz éven belül hétszer léptettek elő, mégis figyelmeztetés nélkül elbocsátottak.
Meglepett az ezt követő gondolatom.
„Talán ez a legjobb dolog, ami történhetett.”
Hatalmas teher esett le a vállamról.
Egy ideje tudtam, hogy lépnem kell, és végre kaptam egy kezdőlökést.
Teljesen máshogy szemléltem mindent.
Arra gondoltam,
talán van pár ember, aki értékesnek tartaná a történetemet.
Aki értékesnek tartaná a mi történetünket.
Így hát Josh-sal azt tettük, amit bármelyik 30 éves srác tenne.
Blogolni kezdtünk.
Tíz évvel ezelőtt.
És képzeljétek, csodálatos dolog történt!
Ötvenkét ember látogatta meg a weboldalunkat az első hónapban.
Tudom, hogy ez nem hangzik jelentősnek, de Josh-sal nagyon izgatottak voltunk.
Ezután jelentősebb dolgok kezdtek el történni.
Ötvenkét olvasóból ötszáz lett, ötszázból ötezer.
Megtiszteltetés, hogy ma már milliónyi emberhez jut el az üzenetünk évente.
Ha értéket viszünk az emberek életébe,
akkor szívesen osztják meg a történetünket az ismerőseikkel,
hogy az ő életükbe is értéket vigyenek.
Érdekes, hogy pont itt ülünk.
Nemcsak hogy Daytonban, hanem a Press nevű kávézóban,
mert itt indult minden.
Amikor még a céges világban dolgoztunk, itt találkoztunk, és itt alkottunk.
Mintha szükségünk lett volna egy plusz helyre a céges
és a kacatokkal teli életünkön kívül.
Itt találtuk ki, hogyan alkossunk, és hogyan egyszerűsítsük le az életünket.
Itt megélhettünk az érzéseinket,
majd lapra vetettük őket.
Szerintem mindenkinek tiszta lappal kéne indulnia, és felismernie,
hogy mégsem erre az életre vágyik, így inkább előlről kezdi.
Ha vannak álmaink, vágyaink, és bennünk rejlő szenvedély,
akkor miért ragaszkodnánk a megszokásokhoz, a megszokott énünkhöz,
és miért adnánk fel azt, akivé valóban válni akarunk?
Mindegy, hol tartunk a kevesebb holmi felé vezető úton, mindig lesz ellenszél.
Az összehasonlítgatás és a média nyomása által.
Újra és újra összhangba kell kerülnünk önmagunkkal.
Feleslegesen túlbonyolítjuk az életünket,
mert figyelmen kívül hagyjuk vagy alábecsüljük azt az útmutatást,
amit magunktól kapnánk, ha leülnénk, és szánnánk arra időt,
hogy megfogalmazzuk a következőt:
„Nem hagyom, hogy külső tényezők befolyásolják
a jó életről alkotott képemet.
Hallgatok a belső hangomra, és megyek, amerre vezet.”
Amikor az emberek úgy döntenek, hogy ideje teljes életet élni,
és megszabadulnak mindentől,
ami kizsigereli a lelküket, akkor fogják megtalálni a szenvedélyüket.
Ám a szenvedélyünk sosem rólunk szól.
Ez a szenvedély mindig valami jó célt fog szolgálni.
Most ezért vagyunk itt Josh-sal.
Reméljük, értéket képviselhetünk az életetekben
az elengedésre való bátorítással.
Hogy elképzelhessetek egy teljesebb életet.
Több idővel, jelentőségteljes kapcsolatokkal,
több fejlődéssel, hozzájárulással és elégedettséggel.
A szenvedélyes életet
nem terheli a körülöttünk lévő kaotikus világ csapdája.
Ez egy tudatos élet.
Nem egy tökéletes élet.
Még csak nem is könnyű.
De egyszerű.
És hogy ezt elérhesd, el kell engedned az utadban álló dolgokat.
VÁGJ BELE „A KEVESEBB MOST TÖBB” KIHÍVÁSBA!
BESZÉLJ ÖSSZE EGY BARÁTTAL, CSALÁDTAGGAL VAGY KOLLÉGÁVAL!
SZABADULJATOK MEG EGYETLEN TÁRGYTÓL AZ ELSŐ NAPON.
KÉT TÁRGYTÓL A MÁSODIK NAPON.
HÁROM TÁRGYTÓL A HARMADIK NAPON.
ÉS ÍGY TOVÁBB.
BÁRMI MEHET!
GYŰJTEMÉNYEK
DEKORÁCIÓK
KONYHAI ESZKÖZÖK, ELEKTRONIKAI ESZKÖZÖK
BÚTOROK, FELSZERELÉSEK, ÁGYNEMŰK,
AKCIÓFIGURÁK, RUHÁK, TÖRÖLKÖZŐK, SZERSZÁMOK, SAPKÁK.
ADOMÁNYOZZ, ÁRULJ VAGY HASZNOSÍTS ÚJRA!
ÉJFÉLIG MINDEN TÁRGYNAK MENNIE KELL.
MENNI FOG EGY HÓNAPIG?
OSZD MEG VELÜNK A FOLYAMATOT!
A feliratot fordította: Kajner Kata