Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Official YIFY movies site: YTS.MX
Prodajna apokalipsa. 2019. g. bila je najgora u desetljeću za maloprodaju.
Manje je sad.
Zašto mislite da ideja minimalizma ili pojednostavljivanja postaje popularna?
Zato što imamo priliku imati toliko toga.
Dio Amerike sigurno je ovisan o stvarima.
Ne baš u klasičnom, psihološkom smislu ovisnosti.
Mi samo volimo stvari!
Današnji bi ponedjeljak trebao biti najveći dan za internetsku kupovinu,
potrošit će se tri milijarde i tristo milijuna dolara.
Mogu vam dostaviti sve čega se možete sjetiti,
sad i unutar 24 h.
To je gotovo kao čarolija, zar ne?
Kad pogledate u nebo, uskoro ćete vidjeti Amazonovu vojsku moderne dostave.
Elektronički zrakoplov imao bi domet od 25 km
i dostavljao bi pakete u roku od 30 minuta.
Potrošački svijet shvaća da odabiremo prije nego što razmislimo
pa tako kupujemo nepotrebne stvari.
Osjetila su mi bombardirana podsjetnicima:
"Hej, trebaš kupiti ovo. Bio bi sretniji da ovo kupiš. "
Znate? Na puno načina, zapravo, pokušavaju nas prisiliti na pokornost.
"Dobro, kupit ću to! Treba mi!"
Amazon opet zapošljava.
Tvrtka želi zaposliti 100 000 radnika
da bi zadovoljili sve veće potrebe e-trgovine.
Mnogo je maloprodajnih trgovina propalo,
a moć se učvršćuje u rukama ovih divova.
Predmeti na brojne načine doprinose našem nezadovoljstvu jer zamjenjuju stvari
koje nam zapravo donose više sreće.
Otkrila sam minimalizam prije sedam godina, usred živčanog sloga.
Previše sam radila. Bila sam iscrpljena. Bila sam pod stresom.
Život ne čini samo rad.
Mislim da sam odmah ustala, otvorila sam ormar i počela vaditi odjeću.
Bio sam budan do tri i spakirao sam toliko toga.
Kako sam se lagano rješavala stvari, počela sam osjećati svojevrsnu slobodu.
Promjena sigurno stiže.
Ne možete nastaviti konzumirati više nego što planet može obnoviti.
Fizički je nemoguće.
Dakle, pitanje nije hoćemo li se promijeniti kao društvo, već kako.
Mijenjat ćemo se dizajnom ili katastrofom.
Sve je počelo s jednim pitanjem:
"Kako bi život mogao biti bolji s manje?"
-Hoćeš čaja? -Može.
Dobro.
Unutra je. Da. Dobro.
Da, mislim, estetika mi je važna,
ali najvažnije mi je da nema nereda.
Kad mi vidite stan,
nije sve nužno minimalistički.
Ne trudim se imati samo minimalističku estetiku.
Ali ključno je da nema nereda.
Često brkamo jednostavnost s lakoćom, ali zapravo je upravo suprotno.
Za jednostavan život treba puno truda.
Radite to namjerno. Lako je pratiti većinu,
otići u IKEA-u i kupiti jeftin namještaj.
svaki put kad mislite da vam treba neki komad namještaja.
Teško je proći kroz ove stoičke eksperimente
da vidite bez čega možete, a bez čega ne,
ali na kraju, to se isplati.
Ljudi kažu, "Pogledajte dokumentarac, ti Minimalisti…
Minimalisti.
Minimalisti su s nama. Joshua i Ryan.
Imaju knjige, podcast i Netflixov dokumentarac.
Uče potrošače kako biti sretan s manje.
Mislim da ne možete shvatiti kako smo Josh i ja postali minimalisti,
a da ne sagledate naš odgoj.
Obojica smo odrasli u siromaštvu.
Naše su mame imale problema s drogom i nikad nismo imali dovoljno.
Vidi. Ovo je urnebesno.
Čak i naš namještaj. Kao da su ga sami izradili.
To je naš kuhinjski ormarić.
Bio sam sretan klinac do drugog razreda
kad su mi se roditelji rastali.
Brojnoj se djeci roditelji rastanu.
Ali sjećam se da su stvari postale disfunkcionalne
kad je mama ostavila tatu
I… koliko se sjećam, bilo je mnogo tuluma.
I… dok sam bio dijete, to je djelovalo zabavno.
Moja se mama pobrinula za to.
Josha sam upoznao u petom razredu kad sam promijenio školu.
Možda smo se sprijateljili jer smo imali rastavljene roditelje,
bili smo siromašni i najdeblji u razredu.
Odmah smo postali najbolji prijatelji.
Minimalizam bi nam onomad dobro došao.
Minimalizam je zapravo
svjesno korištenje resursa koje imate, i ako ih imate malo, kao mi…
Mogli smo biti puno bolji da smo bili promišljeniji.
Zanimljivo je jer kad si siromašan, kad ti netko nešto ponudi, ti to uzmeš.
Dok sam odrastao, imali smo toliko toga
jer smo uzimali sve što nam se nudilo.
No imali smo puno toga što nam nije trebalo.
Zapravo, to je bilo smeće koje nije imalo nikakvu vrijednost.
Kako dobivamo više prostora, ispunjavamo ga s više stvari.
Imamo sve više stvari i treba nam više prostora pa se okrećemo kućama.
I nikad se ne zapitamo: "Što je bitno? Što je potrebno?"
I: "Koliko toga uopće doprinosi mom životu?”
Prije deset godina, kad sam imao 28, postigao sam sve što sam htio.
Bio sam najmlađi direktor u 140 g. moje tvrtke.
I imao sam sve pogodnosti nižeg upravitelja neke velike korporacije.
Luksuzne automobile, ormar pun dizajnerske odjeće,
kuću u predgrađu s više zahoda nego ljudi.
Moglo bi se reći da sam živio američki san.
A onda mi je mama umrla…
i brak mi se raspao.
U istom mjesecu.
To me je natjeralo da se osvrnem i zapitam se što je postao fokus mog života.
Znate što sam shvatio? Da sam usredotočen na takozvane uspjeh i postignuće
te posebno na akumulaciju stvari.
Možda sam živio američki san,
ali to nije bio moj san.
Tek kad sam imao sve što sam mislio da želim, shvatio sam da sve što sam htio
uopće nije ono što sam zapravo želio.
Korporacije i želja za korporativnom dobiti
stoje iza ovisnosti o stvarima koju imamo u SAD-u.
Ustroj korporacija takav je da one moraju nastaviti rasti.
Glavna im je obveza ona prema dioničarima,
moraju im neprestano povećavati prihode,
a to je temelj kapitalizma, rast.
Mislim da nije problem u tome koliko rastemo,
već kako odgovaramo na pitanje "kamo idemo"?
Jedan od najvećih problema koje imamo sada jest taj što ljudi nisu slobodni birati.
Govorimo o slobodnom tržištu i društvu,
ali ljudi nisu slobodni birati jer imate možda dvije velike ustanove
koji imaju umjetne monopole
i odlučuju za sve: što možete gledati, što možete slušati.
Dolazi do manipulacije našim interesima
i našim prirodnim, bogomdanim ukusom.
Impresivno je koliko su marketinški stručnjaci sposobni manipulirati umom
i stvoriti potrebu ili opaženu potrebu iz nečega što je bila želja.
Živimo u kulturi koja se najviše reklamira u povijesti svijeta.
Razmislite. Troše se stotine milijuna dolara da nas se uvjeri da nam nešto treba
i to ima učinka.
Novac potrošen na oglašavanje u SAD-u
porastao je s nešto više od pet milijardi u 1950-ima na 240 milijardi godišnje.
Od početka 21. stoljeća,
velik dio potrošnje prešao je s televizije i radija na digitalno oglašavanje.
Rezultat su inteligentne i predvidive reklame
koje nas poznaju bolje od nas samih.
Tvrtke su osmislile kako povezati naše uređaje
da znaju kad uzmete tablet ili se prebacite na pametni telefon,
kad promijenite kanal na televizoru ili razgovarati s pametnim uređajem.
Koristeći se GPS-om na vašim uređajima,
prate vaše kretanje da vide uz koje reklame prolazite, koje dućane posjećujete
te čak i iznos duga na kreditnoj kartici.
Mapiraju kretanje da bi znali kad da vam pošalju sljedeću poruku.
A krajnji cilj je uvijek isti: navesti vas da kupite još stvari.
Jedan od trikova je "deficitarno oglašavanje".
Šalju nam reklame zbog kojih se podsvjesno osjećamo kao da nismo dovoljno dobri
ako nemamo određeni proizvod. "Neće me voljeti ako nemam ovu pastu za zube.
Djeca me neće cijeniti ako nemam ovaj deterdžent."
Svi će ovo htjeti.
To je kao vježbanje u teretani.
Masažna sauna za šaku.
-Od ovog ćete ožednjeti. -Kakav savršen set za svaku priliku.
-Osjeti se, vidi se. -Možeš to osjetiti. Da.
Čitavo bombardiranje porukama da nismo dovoljno dobri.
Razmislite što to ljudima čini, svaki dan, dok dobivaju poruke: "Nisi dovoljno dobar.
Tvoja kosa, odjeća, koža i tijelo nisu dovoljni."
To je toliko neumoljivo da samo želimo biti dovoljno dobri.
I zato što smo izgubili druge načine za to…
Mislim na zajednicu i na svrhovitost,
identitet povrh marki koje nosimo.
To smo izgubili pa želju za pripadnošću i zadovoljstvom nadoknađujemo kupnjom.
Nećemo reći: "Dobro, pretvorit ću stvari u svog idola."
To ne govorimo. Nitko to ne čini namjerno.
Ali ponašanje pokazuje da smo to napravili.
Ako si kažete: "Da imam onakav auto, bio bih sretan.
Da živimo u onoj kući, da se preselimo u tu četvrt, bili bismo sretni.
Da imam taj kauč i nove zastore, bio bih sretan." Klanjate se pred oltarom stvari.
Službeno bolujete od "stvarititisa".
To postaje duhovna stvar
jer se nadmeće sa stvarima koje su važne.
Svi nešto prodaju. To ne znači da je prodaja uvijek loša. U redu je.
Želim da moja trgovina prodaje stvari koje mogu kupiti.
Želim kupiti hranu, zar ne? Želim da mi to prodaju.
Ne radi se o tome da gledate ljude i osuđujete ih jer imaju neku agendu,
nešto prodaju
ili jer guraju neki proizvod.
Morate shvatiti da ono što drugi guraju nije uvijek dosljedno.
Nije uvijek kompatibilno s onim što vama treba.
Moje su kupovne navike prije minimalizma bile kompulzivne.
Nekontrolirano sam trošila novac.
Kupovina mi je bila utjeha. Uvijek bih joj se okretala.
Neki vole emocionalno jesti. Emocionalno bih kupovala.
Najvažniji su mi bili popusti. Tražila bih onu stvar na popustu od 99 posto
koju mogu dobiti za jako dobru cijenu.
Kupila bih nešto misleći da mi je to jedina šansa.
Kupovala bih škarice za nokte.
Par otmjenih, par normalnih, znate…
Svaki par koji se po ičemu razlikovao. Kupovala bih takve stvari
i shvatila da trošim novac na stvari koje već imam.
Kupila sam moped od 150 ccm.
Mislila sam da će mi to promijeniti život. Vidjela sam se kako ga vozim Atlantom.
Ako ste ikad bili u gužvi u Atlanti,
zadnje što želite je voziti se na mopedu.
Mislila sam da sam to zaslužila nakon rada i da će me ti predivni predmeti usrećiti.
A onda bi se pojavio osjećaj srama i krivnje,
pojavili bi se računi i to je jednostavno bio začarani krug.
Sad mi je to neobično, ali kao mali nisam znao da smo siromašni.
Primali smo bonove za hranu i socijalnu pomoć, no to mi je bilo normalno.
Siromaštvo je bilo poput kisika Posvuda oko mene, ali nevidljivo.
Jednostavno je bilo ondje.
Nakon mog rođenja, ocu se pogoršalo mentalno zdravlje
i tada se sve počelo mijenjati.
Kad se mama udala za njega,
nije znala da pati od manične depresije i shizofrenije, ali brzo je to saznala.
A tatinu mentalnu bolest alkoholizam je samo pojačavao
što ga je činilo zlobnim, agresivnim i potpuno nepredvidivim.
Fizičko zlostavljanje počelo je kad sam imao tri godine.
Moje je najranije sjećanje iz djetinjstva
kako otac gasi cigaretu na maminim golim prsima.
Stvari su bile sve gore dok naposljetku nismo pobjegli.
Mama i ja preselili smo se 30 km južno u predgrađe Daytona,
što zvuči lijepo, zar ne? Predgrađe!
Ali uopće nije bilo lijepo.
Ovdje je s desne strane.
Vidiš onu zelenu kuću? To je ta.
Čovječe.
Pogledaj.
Na prozorima su daske, cijela je zatvorena.
Želiš je pogledati?
Živjeli smo u kući koja se raspadala. Najamnina je bila 200 dolara mjesečno.
Kuća je smrdila na prazne limenke piva i ustajali dim cigareta.
Još osjećam smrad. Žohari bi bježali kuhinjom kad bih upalio svjetlo.
Kad bi nam isključili struju, priključili bismo se kod susjeda da možemo gledati TV.
Evo ulaznih vrata.
Ajme meni…
Čini se da tu žive skvoteri. Kuća se raspada.
Kad smo se doselili, prijavili smo se za bonove za hranu.
Kao dijete nisam znao razliku između bijelih i zelenih novčanica.
Bonovi su bili poput bijelih novčanica, a novac su bile zelene novčanice.
I… Mama bi mijenjala…
Mijenjala bi bijele novčanice
u zamjenu za zelene da bi mogla kupiti alkohol.
Kupovala je najjeftinije pivo i vino s najdonjih polica.
Dolazio bih svaki dan iz škole… Imao sam šest godina.
Mama bi svakog dana ležala bez svijesti na kauču.
To je postala normalna pojava.
Mislim da to tada nisam shvaćao,
ali mislio sam da sam ja kriv za sve.
Mamin je problem s pićem bio sve gori.
Nemojte me krivo shvatiti, mama je imala dobro srce i urnebesan smisao za humor.
Negdje usput izgubila je smisao značenja života.
Znao sam da ću prekinuti taj začarani krug i pronaći smisao koji je ona izgubila
samo ako zaradim puno novca.
Sjećam se da sam, kao tinejdžer, većinu ljeta radio za tatu,
bojio sam zidove i lijepio tapete.
Trebali ste vidjeti kuće u kojima smo radili. Neke su bile nevjerojatno otmjene.
Garaže po tisuću metara kvadratnih, unutarnji bazeni, privatne kuglane.
Ništa od toga nisam htio, ali bilo je impresivno.
A onda smo jednog dana počeli raditi na lijepoj kući.
Nije bila neka milijunska vila,
ali bila je ljepša od kuće mojih roditelja.
Zidovi u toj kući bili su ukrašeni nasmijanim licima prijatelja i obitelji
koja su potvrđivala njihovu sreću.
Stvari u njihovom domu ispunjavale su svaki kutak.
Zamišljao sam se kako živim ondje.
Zamišljao sam koliko bih bio sretan kad bih imao takvu kuću,
prepunu svih tih stvari.
Pa sam se okrenuo tati i pitao ga
koliko bih trebao zaraditi za takvu kuću.
Rekao mi je: "Sine, ako uspiješ zarađivati 50 000 dolara godišnje,
mogao bi si priuštiti ovakvu kuću."
To mi je postalo mjerilo, 50 000 dolara.
Kad sam bio maturant,
Josh i ja bismo sami jeli na velikom odmoru
i razgovarali smo što ćemo raditi kad završimo srednju školu.
Rekao sam mu da ne znam što ću,
ali da ako uspijem zaraditi 50 000 dolara godišnje,
znam da ću biti sretan.
To sam i učinio. To je učinio Josh.
Zaposlili smo se u prodaji i počeli zarađivati. No nešto je pošlo po zlu.
Nisam bio sretan. Trebao mi je novi plan. Hvala Bogu, saznao sam što se dogodilo.
Zaboravio sam se prilagoditi inflaciji.
Pomislio sam: "Možda je 65 000 dolara godišnje sreća. Ili 90 tisuća dolara.
Ili možda stotinu ili više. Ili posjedovanje hrpe stvari.
Možda je to bila sreća."
Što god sreća bila, znao sam da ću napokon biti slobodan kad to postignem.
Kupovao sam nove aute, elektroniku, skupu odjeću i ukrase za dom,
namještaj i uvijek sam imao najnovije uređaje.
Kad na računu nisam imao novca, skupe obroke,
runde pića i ishitrene odmore plaćao sam kreditnim karticama.
Što sam više zarađivao, više sam trošio, u potrazi za srećom.
Sve u potrazi za američkim snom.
To je jedinstvena pojava. Imigrantima je američki san još dobra stvar.
Samo oni koji su odrasli u američkom snu više ga ne cijene, postao je noćna mora.
Ljudi u SAD-u rade dulje od većine ljudi u industrijaliziranim zemljama,
ovisno o podacima koje gledate, no radimo jako dugo.
Radimo koliko i ljudi u feudalnom društvu.
Idemo na kratke odmore, ako i uopće. Polovica ljudi ne uzme ni dva tjedna.
Putujemo do posla duže no ikad i više smo vremena pred zaslonima.
Gubimo ono što nas usrećuje
i čini društvo sigurnijim,
a to je zajednica.
To gubimo i mijenjamo vrijeme da bismo radili i kupovali više stvari.
Ono što ne želite u svom životu jest beskrajan obzor težnje.
"Treba mi samo malo više ovoga ili onoga, više uspjeha, prihoda i bogatstva,
veća kuća, auto, sve veće…" To je beskonačna crna rupa.
Kad dobijemo sve što želimo,
često griješimo u predviđanjima o tome koliko bismo bili sretni
jer mozak to normalizira.
Nakon nekoliko mjeseci to normaliziramo.
Mislimo: "To je bilo sjajno, ali sad imam novi set želja i snova."
Sve što imate postaje temelj za novu razinu na koju želite doći.
Američki je san taj osjećaj slobode.
Kako se to dobiva? Samo gomilanjem još novca? Ne, ništa od toga.
Ne ako nagomilate i još stvari
koje vam idu uz novac. Nećete biti sretni.
Samo dodajete nule svojoj gluposti.
Morate naučiti stezati svoje takozvane "potrebe"
kako biste stvorili tampon oko svog života
i neovisnost u kojoj imate dovoljno ušteđevine da možete dati otkaz.
Nemate gomile dugova nad glavom jer ne kupujete stvari koje ne trebate
s novcem koji nemate da biste zadivili ljude koji vam nisu dragi.
Odustali ste od svoje neovisnosti i svoje slobode
u zamjenu za stvari koje za godinu dana neće vrijediti ništa.
Gotovo da osjećate grižnju savjest nakon kupnje i kockarsku dilemu,
kockali ste se i nešto dobili. Želite li odustati od toga iako vas čini nesretnim?
Mislim da je dio procesa za sve nas da se uvjerimo da idemo za onim što želimo
i da kad nešto imamo napravimo iskrenu procjenu
i vidimo je li to nešto što želimo da nam definira život.
Loviti američki san koštalo me više od novca.
Život mi je bio ispunjen stresom, tjeskobom i nezadovoljstvom.
Došao sam do točke kad nisam znao što je važno. No jedno je bilo jasno.
Imao sam golemu prazninu u životu.
Pokušao sam ispuniti tu prazninu kao i mnogi drugi. Sa stvarima.
Nastavio sam raditi 60, 70, ponekad i 80 sati tjedno,
napuštajući neke od najvažnijih aspekata svoga života.
Jedva sam razmišljao o zdravlju i odnosima ili stvarima koje sam volio.
Živio sam od plaće do plaće. Živio sam za plaću. Živio sam za stvari.
Krivudao sam između kupovina na rate, nepromišljene potrošnje
i gomilanja duga kako bih održao životni stil u kojem nisam ni uživao.
Imao sam dovoljno stvari da ispunim sve dijelove života.
Goleme televizore, fini porculan, aparate od nehrđajućeg čelika,
mramorne radne površine, skupe satove, odijela po mjeri
i još jako puno, toliko mnogo stvari.
Zatim, potkraj 2008. g., zapravo dva dana prije Božića,
nazvala me mama.
Tek se te godine preselila na Floridu da bi napokon otišla u mirovinu.
Ali 23. prosinca saznala je da je u četvrtom stadiju raka pluća.
Za manje od godinu dana, nije je bilo.
Te sam godine puno bio s njom na Floridi tijekom kemoterapije i zračenja.
Kad je umrla, shvatio sam da me čeka još jedan posjet.
Morao sam se pozabaviti njezinim stvarima.
Došao sam iz Daytona u Ohiju u St. Pete Beach na Floridi.
Znate li što sam pronašao?
Stvari.
U maminom malom stanu bilo je stvari za tri kuće.
Mama nije gomilala stvari. Nisam pronašao mrtve mačke u zamrzivaču, ali…
Posjedovala je mnogo toga, sve što je nagomilala u 65 godina.
Znate li da u prosječnom američkom kućanstvu ima više od 300 000 stvari?
Tristo tisuća!
Zavirite u prosječni podrum, garažu ili na tavan. Što vidite?
Opremu za vježbanje koju nitko ne upotrebljava,
opremu za kampiranje, blagdanske ukrase,
glazbene instrumente, rezervne dijelove,
zastarjelu elektroniku, nasumične žice i razne kablove,
časopise, kazete i CD-e,
drangulije, ukrase i razne druge sitnice,
sve ono što smo zaboravili da imamo.
Kutije, kante i cijele sobe natrpane stvarima.
Imali smo toliko puno stvari.
Moj se ormar oteo kontroli.
Imala sam ormar i komodu prepune odjeće.
Fotografska oprema, oprema za bicikle.
Kreme i šminka.
Cipele, torbice.
Otvorila bih ormar, sve bi ispadalo.
Ne znam zašto, ali imao sam tri para kopački, iako ne igram nogomet.
Sve što sam ikad dobila na poklon,
od čestitki, raznih predmeta ili uspomena s raznih događaja.
To je bio beskrajni mehanizam: "Trebam ovo, trebam ono."
Tako je lako kupiti stvari za koje mislimo da su rješenje naših problema.
Sjećam se kad su mi djeca bila mala i htjela sam da dobro spavaju.
Mislila sam da mi za to treba savršen uređaj za spavanje.
Imala sam četiri različite deke za povijanje i razne uređaja za spavanje.
Ako odete na Amazon možete pronaći desetke različitih mehanizama
za uspavljivanje beba i druge opreme.
Ali u stvarnosti, bebe je teško uspavati
i možemo upasti u zamku da mislimo da nam kupnja stvari može pomoći.
A to često nije uspješno i jako je skupo.
Najbolji način da saznate imate li previše stvari nije kad vam ponestane prostora,
već da se zapitate imaju li one neku svrhu, znate?
Kad stvari izgube svoju svrhu,
čak i ako je to jedna stvar, višak je.
Razlog zašto smo toliko depresivni i prazni uz toliko stvari
jest taj što njihovim gomilanjem one izgube vrijednost.
Ima dubljih stvari koje nas ispunjavaju. Potreba za smislom, napretkom, intimnošću.
Poruka minimalizma je tako snažna jer smo prezasićeni pogrešnim stvarima,
a umiremo od gladi za stvarima koje su doista važne.
No, naravno, većina od nas ne gomila stvari, zar ne?
Ne.
Samo čuvamo mnogo stvari. Držimo se uspomena skupljenih za vrijeme života.
I moja se je mama držala, a ja nisam znao što da radim s tim.
Napravio sam što bi i svaki dobar sin.
Naručio sam kamion za selidbu, tražio sam najveći koji su imali.
Trebao mi je toliko velik da sam morao čekati jedan dan da se takav oslobodi.
Dok sam čekao kamion, pozvao sam mamine prijatelje
da mi pomognu sortirati stvari, bilo ih je previše za jednu osobu.
Dnevni je boravak bio pun antiknog namještaja, starih slika
i nevjerojatno mnogo tabletića. U kuhinji je bilo na stotine tanjura, šalica,
zdjela i raznog pribora.
Kupaonica je bila puna šminke,
krema za lice i proizvoda za osobnu higijenu da je mogla otvoriti trgovinu.
Činilo se kao da vodi hotel prema ormaru
koji je bio prepun raznih krpa i ručnika.
A nemojte ni da počnem o spavaćoj sobi.
Zašto je mama imala 14 zimskih kaputa u ormaru?
Dajte. Živjela je u St. Pete Beachu.
ST. PETE, FLORIDA
Uglavnom, pokušavao sam završiti s pakiranjem maminih stvari,
kad sam zavirio ispod kreveta.
Primijetio sam neke četiri kartonske kutije.
Bile su teške i zalijepljene s previše ljepljive trake.
Primijetio sam da je svaka kutija označena samo brojem na bočnoj strani.
Stajao sam ondje,
gledao u kutije
i pitao se što bi moglo biti u njima.
Unutra su bili moji papiri iz osnovne škole.
Od prvog do četvrtog razreda.
Moja je znatiželja podivljala
i pitao sam se zašto je mama čuvala te glupe papire.
No onda su mi se vratila sjećanja i bilo je očito.
Mama je čuvala dio mene.
Mama je čuvala sva sjećanja u tim kutijama. Zar ne? Samo tren…
Kutije su bila zatvorene 20 g.,
Bilo je jasno da mama nije pristupala sjećanjima u tim kutijama,
što mi je pomoglo da po prvi put shvatim nešto važno.
Naša sjećanja nisu u našim stvarima.
Naša sjećanja su u nama.
Mama se nije trebala držati kutija da bi se držala za mene.
Ja nisam bio u tim kutijama.
Ali kad sam pogledao sve stvari u stanu, shvatio sam da se spremam učiniti isto.
Ako ćemo iskreno, samo sam se sebično htio držati većine maminih stvari.
No, naravno, to nije imalo pravu vrijednost zatvoreno u kutijama.
Pustivši te stvari, shvatio sam da mogu dodati vrijednost tuđim životima.
Zato sam većinu dao njezinim prijateljima i lokalnim dobrotvornim organizacijama.
Novac od onoga što sam prodao, donirao sam dvjema organizacijama
koje su mami pomogle tijekom kemoterapije i zračenja.
Vidite, shvatio sam da mogu puno više doprinijeti
ako budem spreman otpustiti.
U Ohio sam se vratio samo s nekoliko sentimentalnih stvari.
Starom slikom, nekoliko fotografija i s možda kojim tabletićem,
što mi je pomoglo da shvatim
da iz manje sentimentalnih predmeta dobijemo puno veću vrijednost,
nego da sam zadržao desetke ili stotine drangulija.
Morao sam se odreći onoga što me je opterećivalo prije nego što sam nastavio.
Da bih mogao nastaviti… Morao sam napraviti inventuru svoga života.
Ispada da sam imao organiziran život.
No zapravo je samo moje gomilanje stvari bilo organizirano jer ispod površine
pronašli biste čitav život nekontrolirane potrošnje.
Što su tvrtke inventivnije, nama je sve teže suzdržati se.
Rad s vanjskim izvođačima i napreci u slanju, proizvodnji i logistici
smanjili su cijene proizvoda na nikad niže.
S brzim kupnjama, dostavom istoga dana,
i društvom koje je normaliziralo dug na kreditnoj kartici, u problemima smo.
Prosječni Amerikanac ima četiri kreditne kartice
a prosječni dug po kućanstvu veći je od 16 000 dolara.
Svake godine trošimo više na cipele, nakit i satove nego na visoko obrazovanje.
Kad sam bila mala, postojalo je obročno plaćanje.
U robnoj kući kupovali smo odjeću za školu
koju bi mama obročno plaćala nekoliko tjedana
dok je ne bi otplatila.
Tad bismo je tek dobili.
Taj koncept više ne postoji.
Ako nešto želiš, platiš kreditnom i tvoje je.
To je promijenilo način kako kupujemo,
promijenilo je naša očekivanja
i stvorilo osjećaj prava na ono što bismo trebali imati i koliko trebamo čekati.
Amerika je, nažalost, sve više emocionalno nezrela.
"Želim to i želim to sada i zaslužujem to jer postojim."
Kao djeca koja se bacaju u dućanu jer ne mogu dobiti što žele.
A riječ je o osobi od 54 godine koja si ne može kupiti što želi
jer nema novca.
Pogodite što? Nikad nećete imati novca za sve što želite.
Dug koji stvara najviše problema u našem društvu
prolazi iz osjećaja da moramo držati korak s drugima.
Nepotrebno se opterećujemo da bismo zadržali neku sliku o sebi.
Ako si ne mogu priuštiti BMW,
ali zadužujem se da bih ga imao,
činim to jer želim društvene nagrade,
želim da me se percipira na određeni način.
Nakon zadovoljenja osnovnih potreba, način na koji određujemo što je dovoljno
ovisi o ljudima oko nas.
Želimo imati što i naši susjedi, i više!
Procjenjujemo namještaj, odjeću i auto na temelju ljudi oko nas.
Nekad su ljudi oko nas bili sličnih primanja, svi smo imali jednake stvari.
Danas, uz televiziju i društvene medije,
naša se referentna grupa vertikalno proširila.
Sad uspoređujem kosu s Jennifer Aniston, kuću s Kim Kardashian.
Danas smo pod većim stresom i nezadovoljniji no ikad prije
jer znamo puno više, ili bar tako mislimo,
o onome što se događa u kućama naših susjeda i naših prijatelja.
Usporedba je mnogo jača nego u prošlim naraštajima,
stalno uspoređujemo svoje živote s tuđima.
A kad to učinimo, rijetko smo zadovoljni.
Ova generacija osobito mora naučiti upravljati svojom pozornošću
jer se mnogo ljudi natječe za nju
i govori nam: "Pogledajte ovo i bit ćete sretni. Kupite ovo i bit ćete sretni!”
Morate se odmaknuti od svega toga i reći: "Ne, prvo mi treba vremena
da smislim svoje ideje o tome što će me usrećiti."
Sve je krenulo s jednim pitanjem:
"Kako bi život mogao biti bolji s manje?"
Odgovorivši na to pitanje, prepoznao sam svrhu minimalizma.
Ne samo "kako", nego i, važnije, "zašto".
Shvatio sam, ako si pojednostavim život, imat ću više vremena za zdravlje, odnose,
kreativnost, financije
i mogao bih imati veći i značajniji doprinos društvu.
Vidio sam da sam shvatio blagodati minimalizma
prije nego što sam očistio ormar.
kad sam počeo rješavati se stvari, krenuo sam malim koracima.
Postavio sam si pitanje: "Što da se svakog dana 30 dana riješim jedne stvari?
Samo jedne. Što bi se dogodilo?"
Pa, ovako, riješio sam se više od 30 stvari u prvih 30 dana. Puno više.
Otkrivanje čega se mogu riješiti bio je osobni izazov.
Pretražio sam sobe i ormare, ormariće, hodnike,
auto i ured, tražeći čega da se riješim.
Zadržao samo ono što mi je doprinosilo vrijednosti životu.
Za svaki bi se predmet zapitao:
"Doprinosi li ovo mojem životu?
Što sam se više pitao, više sam dobivao na zamahu
i prihvaćanje minimalizma bilo je sve lakše.
Što to više radite, to ste slobodniji, sretniji i lakši te želite ići još dalje.
Od koje košulje, bacio sam pola ormara.
Od kojeg DVD-a, bacio sam sve nepotrebne diskove.
Nekoliko ukrasa dovelo je do ladica za smeće koje to više nisu bile.
Predivan ciklus. Što to više radite, više to želite.
Kad sam se počeo rješavati stvari, zamah me preuzeo.
To je bilo poput nezaustavljive lavine.
Bila sam spremna baciti što je više moguće.
Kad otvoriš te ladice i pogledaš što je u njima…
Za polovicu stvari nisam bila ni svjesna da se ondje nalaze.
Lakše je ako se usredotočite na jedan dio kuće,
umjesto da pomislite: "Imam 35 godina stvari kojih se moram riješiti."
Riješili smo se velikog skladišta koje smo godinama plaćali,
a nismo ni znali što je unutra.
Pregledala sam zbirku CD-a.
Nisam znala ni mogu li slušati CD-e u autu.
To me je natjeralo da pomislim
da ih nemam razloga zadržati ako ih nemam gdje slušati.
Kad sam se počela rješavati stvari, sve sam se više osjećala slobodnije.
Bilo je slobode.
Kad sam krenula, riješila sam se 14 pari hlača.
Nisam mogla vjerovati da ih imam toliko. Prebrojila sam ih.
Čak 14 pari hlača u ormaru!
Stavili smo kuću na prodaju jer nam je trebao novi početak,
htjeli smo se napokon osloboditi.
Osjećaj je bio oslobađajuć od samog početka. I nastavila sam.
Tijekom osam mjeseci nakon majčine smrti,
namjerno sam se riješio više od 90 % imovine.
Međutim, da me danas posjetite, ne biste rekli:
"Bože!
Ovaj je minimalist!"
Ne. Vjerojatno biste se pitali kako nam je sve tako organizirano.
Ja bih vam rekao da mi ne posjedujemo puno stvari,
ali sve što posjedujemo dodaje vrijednost našim životima.
Svaka naša stvar, odjeća, auto, posuđe, namješta, sve ima svoju funkciju.
Kao minimalistu, sve ima svoju svrhu
ili mi donosi radost, a sve ostalo je višak.
Kad sam se riješio nereda, mogao sam si postaviti dublja pitanja.
Pitanja poput: "Kad sam dao toliki značaj svim tim materijalnim dobrima?
Što je doista važno u mom životu?
Zašto sam toliko nezadovoljan?
Tko je osoba koja želim postati i kako ću definirati svoj uspjeh?"
Ovo su teška pitanja s teškim odgovorima,
ali mnogo su važnija od bacanja viška stvari.
Ako ne odgovorimo na ta pitanja pažljivo i rigorozno,
onda će ormari koje smo ispraznili u nedalekoj budućnosti opet biti puni.
Dok sam se rješavao stvari i postavljao si teža životna pitanja,
život mi se pojednostavio.
I ljudi oko mene primijetili su razliku.
Moj najbolji prijatelj, Ryan Nicodemus, kojeg znam otkad smo bili debeli petaši,
došao mi je jednog dana i rekao: "Zašto si ti tako sretan, pobogu?"
Rekao sam mu za minimalizam.
Pitao me je: "Koji vrag je minimalizam?"
Rekao sam: "Minimalizam je stvar koja nas rješava stvari
da možemo napraviti mjesta za važne stvari, koje zapravo uopće nisu stvari.
Ryane, mislim da bi ti mogao pomoći taj minimalizam jer…
Pa… Imaš hrpu stvari."
Tada se sjećam da sam…
Počeo sam gledati što radiš drukčije u životu.
Morao sam saznati što Josh radi drukčije.
Moj je život bio izvan kontrole. Morao sam ga promijeniti.
Ti si promijenio svoj pa…
Zato sam te pozvao na onaj otmjeni ručak u Subway.
-Da. -I… Sjeli smo i…
Pojeli smo sendviče. Znam da sam te pitao zašto si toliko sretan.
Da mi nisi ti rekao za minimalizam,
da je to bio bilo tko drugi, ne znam bih li ga tako brzo išao isprobati.
Dok smo sjedili ondje i ručali,
govorio je kako je posljednjih mjeseci pojednostavljivao,
čistio je nered i oslobađao prostor za najvažnije stvari.
Budući da rješavam probleme,
odlučio postati minimalist na licu mjesta.
Pogledao sam Josha i objavio:
"Može, stari! Ja ću postat ću minimalist.
Što sad?"
Nisam se htio mjesecima polako rješavati stvari kao on.
To je bilo sjajno za njega, ali želio sam brže rezultate.
Smislili smo ideju koja se zove "zabava pakiranja".
Odlučili smo spakirati sve stvari kao da se selim.
Onda bih raspakirao samo stvari koje mi trebaju u sljedeća tri tjedna.
Josh je došao i doslovno mi pomogao da sve spakiram.
Odjeću, kuhinjsko posuđe, ručnike, televizore,
elektroniku, uokvirene fotografije i slike, kozmetički pribor.
Sve. Pravili smo se kao da se selim.
Nakon devet sati i nekoliko pizza,
sjedili smo u mome drugom dnevnom boravku
i gledali smo kutije koje su skoro dosezale strop.
Sve što sam posjedovao i za što sam radio zadnjih deset godina,
sve je bilo u toj sobi.
Samo kutije na kutijama.
Svaka je kutija bila označena
pa sam znao gdje da što tražim.
Oznake su bile "ladica za smeće", "dnevni boravak broj jedan",
"kuhinjski pribor", "ladica za smeće broj sedam”
Sljedećih 21 dan raspakirao sam samo što mi je trebalo.
Četkicu za zube, krevet i posteljinu,
odjeću za posao, namještaj koji sam koristio,
set alata, nešto posuđa.
Samo stvari koje su mi životu dodale vrijednost.
Nakon tri tjedna…
u kutijama je bilo još 80 % mojih stvari.
Zapakirane, nitko ih nije izvadio.
Gledao sam kutije i nisam se mogao sjetiti što je u većini.
Sve ono što sam kupio da me usreći… Stvari nisu radile svoj posao.
Odlučio sam ih se riješiti. I znate što?
Po prvi put u životu osjećao sam se slobodno.
Vratio sam svoje vrijeme. Vratio sam svoj život.
Dok sam mijenjao svoj život,
bio sam usredotočen na zajednicu, a ne konzumerizam.
Na davanje, a ne na uzimanje.
Ljude, ne stvari.
To nas je natjeralo da preispitamo svoje živote,
ciljeve i obveze.
Prijatelji, obitelj i kolege prepoznali su duboku promjenu u meni.
To mi je dalo priliku da budem osoba o kojoj sam prije samo govorila.
Zbog načina na koji su moje vrijednosti promijenjene,
zahvalna sam na svakoj sekundi.
Opet sam pronašla samu sebe.
Jako sam zahvalna na tome.
Minimalizam…
Promijenio mi je život.
Obuzela me je emocija, skroz me je preplavila.
Bio je to osjećaj velikog obilja.
Kao obilja gdje je sve u redu.
Imate sve što vam treba. Nisam mislio da…
Obuzmu me emocije samo kad se sjetim.
Mislim da se tako nisam osjećao od četvrte ili pete godine tako da…
Ova duboka spoznaja, znate, da sve što sam ikad htio,
što sam tražio, što mi je trebalo… Da sam to već imao.
Godinu dana nakon eksperimenta s pakiranjem
dogodilo se nešto neočekivano.
Šef me nazvao u petak ujutro i rekao mi da dođem u Cincinnati
radi sastanka u uredu za ljudske resurse.
Ušao sam u sobu i vidio šefa
i nekoga iz kadrovske kako sjede s druge strane stola.
Moj je šef odmahnuo glavom.
"Ukinuli smo vaše radno mjesto u najnovijoj rundi rezova.
Ova promjena odmah stupa na snagu."
Nakon sedam promaknuća u manje od deset godina,
dobio sam otkaz bez najave.
A onda me iznenadila sljedeća pomisao: "Ovo je najbolje što se moglo dogoditi."
Kao da su mi s ramena skinuli golem teret. Bilo je vrijeme za nešto novo.
To mi je bio potreban poticaj.
Moja se perspektiva promijenila.
A onda sam pomislio: "Možda postoje ljudi za koje bi moja priča imala vrijednost.
Koji bi pronašli vrijednost u našoj priči.
Josh i ja odlučili smo napraviti ono što bi napravila dva tipa od 30 g.
Pokrenuli smo blog.
To je bilo prije deset godina. I dogodilo se nešto nevjerojatno.
Našu je stranicu u prvom mjesecu posjetilo 52 ljudi.
Znam da to ne zvuči značajno, ali mi smo bili uzbuđeni.
Zatim su krenule druge sjajne stvari.
Pedeset i dvoje čitatelja pretvorilo se u 500, 500 u 5000.
Sad imamo privilegij našu poruku dijeliti s milijunima ljudi svake godine.
Kad ljudima unesete vrijednost u živote,
žele podijeliti vašu priču s obitelji da bi dodali vrijednost njihovim životima.
Prikladno je da smo se vratili.
Ne samo u Dayton, nego i u Press, u ovaj kafić.
Odavde smo krenuli.
Čak i kad smo bili u korporativnom svijetu, ovo je bilo mjesto za stvaranje.
Gotovo kao da nam je trebao dodatni prostor izvan korporativnog svijeta
i naših pretrpanih osobnih života,
da dođemo ovamo i smislimo kako stvarati, kako pojednostaviti živote.
Da uzmemo taj osjećaj koji smo iskusili i da to objavimo i podijelimo.
Svima bi nam trebala prilika da krenemo ispočetka i kažemo:
"Ovo ipak nije moj idealan život.
Krenut ću ispočetka."
Ako u sebi imate neku strast ili neki san,
zašto biste se držali onoga što ste radili i tko ste bili
i zašto biste izgubili što želite postati?
Bez obzira gdje smo na putu prema minimalizmu,
uvijek će nas se povlačiti u tom smjeru.
Smjeru usporedbe, smjeru preplavljenosti medija.
Stalno se ponovno moramo usredotočivati.
Nepotrebno si kompliciramo život
jer zanemarimo ili podcijenimo usmjerenost do koje može doći
ako samo izdvojimo malo vremena sa svojim mislima, u tišini, i kažemo:
"Neću shvatiti što je dobar život iz vanjskih izvora stimulacija.
Slušat ću taj unutarnji glas i vidjeti kamo me to vodi."
Kad bi ljudi odlučili biti potpuno živi, kad bi se mogli riješiti svega
što iz njih isisava život, pronašli bi svoju strast.
Ali vaša strast nikad nije o vama.
Ona se uvijek odnosi na dobro koje možete raditi u svijetu.
Zato smo Josh i ja sada ovdje.
Želimo dodati vrijednost vašim životima
tako što vas potičemo da se riješite stvari. Zamislite život s više.
Više vremena, smislenijih odnosa,
više rasta, doprinosa i zadovoljstva.
Život strasti, neopterećen zamkama kaotičnog svijeta oko vas.
Zamišljate namjeran život.
Ne savršen život.
Ne čak ni lak život.
Ali jednostavan.
Da dođete do toga, morate se riješiti nekih stvari koje su vam na putu.
PRIHVATI IZAZOV MANJE JE SAD
UDRUŽI SE S PRIJATELJEM, ČLANOM OBITELJ, KOLEGOM S POSLA
SVAKA SE OSOBA TREBA RIJEŠITI JEDNE STVARI PRVOGA DANA.
DVIJE STVARI DRUGOGA DANA.
TRI STVARI TREĆEGA DANA.
I TAKO DALJE.
SVE JE DOPUŠTENO!
KOLEKCIONARSKI PREDMETI
UKRASI
POSUĐE
ELEKTRONIKA
NAMJEŠTAJ, OPREMA, KREVETNINA,
AKCIJSKE FIGURICE, ODJEĆA, RUČNICI, ALATI, ŠEŠIRI
DONIRAJ, PRODAJ ILI RECIKLIRAJ
SVAKE SE STVARI MORAŠ RIJEŠITI DO PONOĆI
MOŽEŠ LI IZDRŽATI CIJELI MJESEC?
PODIJELI SVOJ NAPREDAK #MANJEJESAD
Prijevod titlova: Marko Mravunac