Downloaded from YTS.MX
‫- סרט תיעודי של NETFLIX -‬
‫יש שקוראים לזה אפוקליפסת הקמעונות.‬ ‫שנת 2019 הייתה‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫אחת השנים הגרועות ביותר מזה עשור‬ ‫לעסקים הקטנים.‬
‫"פחות זה עכשיו."‬
‫מדוע הרעיון הזה של מינימליזם או פשטות‬
‫תופס תאוצה עכשיו?‬
‫אני חושב שזה כי יש לנו אפשרות‬ ‫לצרוך כל כך הרבה.‬
‫חלק מאוכלוסיית מאמריקה בהחלט מכור לדברים.‬
‫סביר להניח שלא במובן‬ ‫הפסיכולוגי קלאסי של התמכרות.‬
‫אנחנו פשוט אוהבים דברים!‬
‫יום שני, היום, אמור להיות יום הקניות‬ ‫המקוונות הגדול ביותר בכל הזמנים,‬
‫שמגיע לכ-3.3 מיליארד דולר במכירות מקוונות.‬
‫כל דבר שתחשוב עליו יכול להגיע למפתן דלתך‬
‫תוך 24 שעות.‬
‫זה כמעט כמו קסם, נכון?‬
‫כשתרימו מבט לשמיים, תוכלו בקרוב‬ ‫לראות צבא שליחי "אמזון" של העידן החדש.‬
‫למטוס החשמלי יהיה טווח של 24 ק"מ‬
‫והוא יעביר חבילות תוך 30 דקות.‬
‫בעולם הצרכנות מבינים‬ ‫שאם אפשר לגרום לך לבחור לפני שתחשוב,‬
‫אתה תקנה דברים שאינך זקוק להם.‬
‫החושים שלי מופצצים בתזכורות‬
‫כמו, "היי, תקנה את זה.‬ ‫תהיה מאושר יותר אם תקנה".‬
‫מבין?‬
‫וזה כאילו, במובנים רבים,‬
‫שהם מנסים להכניע אותך בכוח.‬
‫"בסדר, קניתי! אני צריך את זה!"‬
‫"אמזון" מעסיקה שוב.‬
‫החברה מעוניינת לגייס מאה אלף עובדים‬
‫כדי לעמוד בביקוש הגובר בסחר האלקטרוני.‬
‫עסקים קמעונאיים קטנים רבים נפגעים‬
‫והשליטה עוברת לידיהן של חברות הענק האלו.‬
‫חפצים תורמים לאי שביעות הרצון שלנו‬ ‫בדרכים שונות‬
‫כי הם תופסים את מקומם‬
‫של הדברים שבאמת מעניקים לנו יותר אושר.‬
‫גיליתי את המינימליזם‬ ‫לפני כשבע שנים בעת משבר.‬
‫עבדתי יותר מדי.‬ ‫הייתי מותשת, הייתי לחוצה מאוד.‬
‫החיים חייבים להיות יותר מרק עבודה.‬
‫אני חושבת שקמתי מיד, ניגשתי לארון‬
‫והתחלתי לשלוף החוצה בגדים.‬
‫נשארתי ער עד שלוש בבוקר וארזתי המון דברים.‬
‫כשהתחלתי לשחרר דברים בהדרגה,‬ ‫החלה להתעורר בי תחושה של חופש.‬
‫השינוי מגיע, ללא ספק.‬
‫השינוי בלתי נמנע כי אי אפשר להמשיך לצרוך‬
‫יותר משכוכב הלכת יכול לחדש כל שנה.‬
‫זה בלתי אפשרי פיזית.‬
‫אז השאלה אינה‬ ‫האם אנחנו עומדים להשתנות כחברה,‬
‫אלא איך נשתנה.‬
‫כי השינוי יכול להיות מתוכנן‬ ‫או תוצאה של אסון.‬
‫הכול התחיל בשאלה אחת.‬
‫איך החיים יכולים להיות טובים יותר עם פחות?‬
‫רוצה תה?‬ ‫-בטח.‬
‫בסדר.‬
‫זה ב... כן. בסדר.‬
‫כן, תראי, האסתטיקה חשובה לי,‬
‫אבל חשוב לי בעיקר‬ ‫שהמקום יהיה חופשי מאי סדר.‬
‫אז כשמביטים בבית שלי,‬
‫לא הכול הוא עיצוב מינימליסטי בהכרח.‬
‫אני לא יוצא מגדרי כדי להקפיד‬ ‫על אסתטיקה מינימליסטית בלבד.‬
‫אבל מבחינתי, אין כאן אי סדר.‬
‫לעתים קרובות אנחנו מבלבלים בין פשטות לקלות‬ ‫אבל למעשה אלה שני הפכים.‬
‫נדרשת עבודה רבה כדי לנהל חיים פשוטים.‬
‫נדרשת עבודה רבה כדי לחיות מתוך התכוונות.‬ ‫הדבר הקל זה לזרום.‬
‫ללכת ל"איקאה" ולקנות את הריהוט הזול‬
‫בכל פעם שנדמה לך שאתה צריך‬ ‫רהיט או שולחן קטן כלשהו.‬
‫קשה מאוד לבצע‬ ‫כמה מהניסויים הסטואיים האלה‬
‫כדי לבדוק עם מה ביכולתך לחיות בלעדיו,‬
‫אבל בסופו של דבר, זה שווה את המאמץ.‬
‫אמרו לי, "כדאי לך לראות‬ ‫את הסרט הזה, 'המינימליסטים'".‬
‫"המינימליסטים".‬
‫המינימליסטים איתנו, ג'ושוע וריאן.‬
‫יש להם ספרים, פודקאסט‬ ‫וסרט תיעודי של נטפליקס,‬
‫והם מלמדים צרכנים טיפוסיים‬ ‫כיצד להקל על דרכם לאושר.‬
‫אני לא חושב שאפשר להבין‬ ‫איך ג'וש ואני נהפכנו למינימליסטים‬
‫בלי לבחון את הדרך שבה גדלנו.‬
‫שנינו גדלנו בבתים עניים.‬
‫לאמהות שלנו היו בעיות של שימוש בסמים‬ ‫ואף פעם לא היה לנו מספיק.‬
‫אחי, תראה את זה. זה קורע.‬
‫אפילו הרהיטים שלנו.‬ ‫אלה היו רהיטי עשה-זאת-בעצמך.‬
‫זה ארון המטבח שלנו.‬
‫הייתי ילד שמח עד כיתה ב',‬
‫ואז ההורים שלי התגרשו.‬
‫זה קורה להרבה ילדים, שהוריהם מתגרשים.‬
‫אבל אני זוכר שהבית נהפך ללא מתפקד כש...‬
‫כשאמי עזבה את אבי,‬
‫ואז היו הרבה...‬
‫הרבה מסיבות, אני זוכר.‬
‫ובתור ילד, זה נראה ממש כיף.‬
‫אמי הצליחה לגרום לזה להיראות כיפי.‬
‫פגשתי את ג'וש בכיתה ה'‬ ‫כשעברתי לחטיבת הביניים שלו.‬
‫אולי בגלל ששנינו באנו מבתים שבורים‬ ‫שאין בהם הרבה כסף,‬
‫או אולי בגלל העובדה שהיינו‬ ‫שני הילדים הכי שמנים בשכבה,‬
‫התחברנו מיד ונהפכנו לחברים הכי טובים.‬
‫המינימליזם היה יכול לשמש אותנו מצוין‬ ‫כשהיינו ילדים‬
‫כי מינימליזם הוא‬
‫שימוש מכוון במשאבים שיש לך,‬
‫ואם יש מעט משאבים, כמו שהיה לנו בילדותנו,‬
‫היינו יכולים לשפר את מצבנו‬ ‫באמצעות שימוש מושכל במשאבים האלו.‬
‫זה מעניין כי כשאתה עני,‬
‫כשמישהו מציע לך משהו, אתה לוקח.‬
‫אני נזכר בבית שגדלתי בו‬ ‫והיו לנו המון דברים‬
‫כי לקחנו כל דבר שהציעו לתת לנו.‬
‫אבל היו לנו הרבה דברים‬ ‫שלא היה לנו צורך בהם.‬
‫למעשה, זה היה סתם אי סדר שלא סיפק שום ערך.‬
‫ככל שהמקום גדול יותר,‬ ‫אנחנו ממלאים אותו בעוד דברים.‬
‫ככל שיש יותר דברים, צריך עוד מקום,‬
‫אז פונים ליחידות אחסון‬ ‫או לבתים גדולים יותר.‬
‫ואנחנו לא עוצרים לשאול,‬ ‫"מה חיוני? מה נחוץ?"‬
‫וגם, "כמה מהדברים האלה‬ ‫באמת מוסיפים ערך כלשהו לחיים שלי בכלל?"‬
‫לפני עשר שנים,‬
‫כשמלאו לי 28,‬ ‫השגתי כבר כל מה שרציתי אי פעם.‬
‫הייתי המנהל הצעיר ביותר‬ ‫בכל 140 שנות פעילות החברה,‬
‫ונהניתי מכל ההטבות‬ ‫של מנהל בדרג ביניים בתאגיד גדול.‬
‫רכבי יוקרה, ארון מלא בבגדי מעצבים,‬
‫בית גדול בפרברים שיש בו‬ ‫יותר חדרי שירותים מאנשים.‬
‫אני מניח שאפשר להגיד‬ ‫שחייתי את החלום האמריקאי.‬
‫אבל אז אמי נפטרה‬
‫והנישואים שלי הסתיימו.‬
‫שניהם באותו חודש.‬
‫ושני האירועים האלה אילצו אותי להביט מסביב‬
‫ולהתחיל להטיל ספק במה שנהפך למוקד חיי.‬
‫יודעים מה הבנתי?‬
‫הבנתי שהייתי כל כך ממוקד בהצלחה ובהישגים,‬
‫ובעיקר בצבירת חפצים.‬
‫יכול להיות שהגשמתי את החלום האמריקאי,‬
‫אבל זה לא היה החלום שלי.‬
‫היה עליי להשיג כל מה שחשבתי שרציתי‬
‫כדי להבין שאולי כל מה שאי פעם רציתי‬
‫זה בכלל לא מה שרציתי באמת.‬
‫התאגידים והדחף לרווח תאגידי‬
‫עומדים מאחורי ההתמכרות לצריכה‬ ‫שיש במדינה הזאת.‬
‫המבנה של התאגידים בארץ הזאת‬
‫דורש מהם להמשיך ולצמוח.‬
‫המחויבות הראשונה של התאגידים‬ ‫היא לבעלי המניות,‬
‫ועליהם להמשיך לספק רווח הולך וגדל,‬
‫וזהו יסוד הקפיטליזם, צמיחה.‬
‫אני לא חושב שהבעיה קשורה למידת הצמיחה,‬
‫אלא איך נענה לשאלה "לאן פנינו מועדות?"‬
‫אחת הבעיות הגדולות ביותר בעולמנו כרגע היא‬
‫שהאנשים לא באמת חופשיים לבחור.‬
‫אנחנו מדברים על שוק חופשי או חברה חופשית,‬
‫אבל האנשים לא באמת חופשיים לבחור‬ ‫כי יש לך ארגון גדול אחד או שניים‬
‫שנהנים ממונופולים מלאכותיים‬
‫והם אלה שמחליטים עבור כולם‬
‫מה ביכולתם לצפות בו או להאזין לו.‬
‫וכך, מניפולציה בתחומי העניין שלנו,‬
‫בטעם הטבעי המולד שלנו, מתרחשת.‬
‫המשווקים מרשימים מאוד ביכולתם‬ ‫להשפיע על החשיבה,‬
‫ביכולתם ליצור צורך או מה שנתפש כצורך‬
‫ממשהו שהיה קודם עניין של רצון.‬
‫אנחנו חיים בתרבות הפרסומות‬ ‫הגדולה ביותר בתולדות העולם.‬
‫תחשבו על זה. מאות מיליוני דולרים‬ ‫מושקעים בלהגיד לנו שאנחנו צריכים משהו,‬
‫ויש לזה השפעה.‬
‫הכסף שמושקע בפרסום בארה"ב‬
‫עלה מחמישה מיליארד דולר בשנות ה-50‬ ‫ל-240 מיליארד דולר בשנה כיום.‬
‫ומאז תחילת המאה ה-21,‬
‫נתח גדול מההוצאה הזאת‬ ‫עבר מהטלוויזיה והרדיו‬
‫לפרסום דיגיטלי.‬
‫התוצאה היא פרסומים חכמים ומנבאים‬
‫שמכירים אותנו, נדמה,‬ ‫טוב משאנחנו מכירים את עצמנו.‬
‫בחברות הבינו איך לחבר‬ ‫את המכשירים שלנו זה לזה‬
‫כך שהם יודעים,‬ ‫כשאנחנו מדליקים טאבלט או טלפון חכם,‬
‫כשאנחנו מחליפים ערוץ בטלוויזיה‬
‫או מדברים עם המכשיר החכם שלנו.‬
‫באמצעות ה-GPS במכשירים שלנו,‬
‫הם עוקבים אחר התנועה שלנו,‬ ‫שלטי הפרסום שראינו בדרך,‬
‫החנויות שאנו מבקרים בהן תדיר‬
‫ואפילו אילו חובות אשראי צברנו.‬
‫הם ממפים את התנועות הללו כדי לדעת‬ ‫מתי לשלוח את ההודעה הבאה.‬
‫המטרה הסופית תמיד זהה.‬ ‫לגרום לנו לקנות עוד דברים.‬
‫אחד התכסיסים שלהם‬ ‫זה מה שמכונה "פרסום חסר".‬
‫הם שולחים לנו פרסומים‬
‫שגורמים לנו לחוש, באופן לא מודע,‬ ‫שאין לנו מספיק‬
‫אם לא נרכוש את המוצר.‬
‫אז, "לא יאהבו אותי‬ ‫אם אין לי משחת שיניים מסוימת",‬
‫"ילדיי לא יעריכו אותי‬ ‫אם אין לי סבון כלים מסוים".‬
‫כולם ירצו את זה.‬
‫זה לא שונה מאימון בחדר כושר.‬
‫זו סאונה לעיסוי היד.‬
‫זה יצמיא אתכם.‬ ‫-סט מושלם לכל אירוע.‬
‫חשים בזה, רואים את זה.‬ ‫-חשים בזה ללא ספק, כן.‬
‫מתקפה של הודעות על כך שאנחנו לא מספיק.‬
‫תחשבו מה זה עושה לאנשים שכל יום‬
‫מקבלים שוב ושוב הודעות,‬ ‫"אתה לא מספיק.‬
‫השיער שלך, הבגדים, העור,‬ ‫הגוף שלך לא מספיק."‬
‫זה בלתי פוסק ואנחנו רוצים להרגיש מספיק.‬
‫ומפני שאיבדנו‬ ‫את הדרכים האחרות לתחושה הזאת,‬
‫דרכים אחרות כמו קהילה, תכלית,‬
‫זהות שאינה מקושרת למותג שאנו לובשים.‬
‫מפני שאיבדנו אותן,‬ ‫אנחנו מנתבים את הצורך בשייכות ובסיפוק‬
‫לרכישת חפצים נוספים.‬
‫אנחנו לא אומרים,‬ ‫"טוב, האידיאל שלי יהיה צרכנות".‬
‫אנחנו לא אומרים את זה לעצמנו,‬ ‫איש לא עושה את זה באופן מכוון,‬
‫אבל ההתנהגות שלנו מראה‬ ‫שזה מה שאנחנו עושים.‬
‫אם אתם אומרים לעצמכם,‬ ‫"אהיה מאושר אם רק תהיה לי מכונית כזאת,‬
‫אם אגור בבית הזה, אם נעבור לשכונה הזאת.‬
‫אם אקנה את הספה,‬ ‫את הווילונות האלה, אהיה מאושר".‬
‫זה אומר שאתם כורעים ברך‬ ‫אל מול מזבח הצרכנות.‬
‫נדבקתם רשמית במחלה ה"חפצת".‬
‫ואז זה נהפך לדבר רוחני,‬
‫כי הוא מתחרה בדברים החשובים באמת.‬
‫כל אחד מוכר משהו.‬
‫וזה לא אומר שתמיד רע למכור. זה בסדר.‬
‫אני רוצה שבצרכנייה שלי‬ ‫ימכרו דברים שאני יכול לקנות.‬
‫אני רוצה לקנות אוכל, נכון?‬ ‫אז אני רוצה שימכרו לי את זה.‬
‫העניין הוא לא להביט באנשים‬ ‫ולעורר בהם מוטיבציה‬
‫לקנות משהו שהם משווקים,‬
‫או מוצר שהם דוחפים.‬
‫העניין הוא לוודא שאנשים מבינים‬
‫שמה שאחרים מנסים לקדם אינו תמיד תואם,‬
‫לא תמיד בהתאמה למה שהם צריכים.‬
‫הרגלי הקנייה שלי לפני המינימליזם‬ ‫היו כפייתיים.‬
‫בזבזתי כסף וזה יצא מכלל שליטה.‬
‫הקניות היו כמו קביים. מקום שפניתי אליו.‬
‫יש אנשים שפונים לאכילה רגשית,‬ ‫אני פניתי לקנייה רגשית.‬
‫העסקה היא מה שמשך אותי.‬
‫כל מה שעניין אותי היה למצוא‬ ‫פריט בהנחה של 99 אחוז‬
‫שאני יכולה להשיג בהנחה גדולה.‬
‫סביר להניח שהייתי קונה משהו מתוך מחשבה‬ ‫שזאת ההזדמנות היחידה שתהיה לי.‬
‫קניתי קוצץ ציפורניים.‬
‫קניתי אחד מפואר, אחד רגיל,‬
‫כזה שמחברים אליו עוד משהו.‬
‫הייתי קונה דברים אקראיים כאלה,‬
‫ואז הייתי מבינה שבזבזתי את כספי‬ ‫על דברים שכבר יש לי.‬
‫קניתי קטנוע עם מנוע של 150 סמ"ק.‬
‫חשבתי שזה ישנה את חיי איכשהו.‬
‫דמיינתי את עצמי רוכבת עליו באטלנטה,‬
‫ומי שנסע פעם בתנועת הרכבים באטלנטה,‬
‫הדבר האחרון שהוא רוצה לעשות‬ ‫זה לרכב על קטנוע.‬
‫הרגשתי שמגיע לי, שעבדתי ממש קשה,‬
‫ושהדברים היפים האלה יגיעו וישמחו אותי.‬
‫ואז החלו להתעורר בי תחושות של בושה ואשמה,‬
‫והחיוב היה מגיע‬ ‫וזה היה פשוט מעגל קסמים רע.‬
‫מוזר לחשוב על זה בדיעבד,‬
‫אבל לא ידעתי שאנחנו עניים כשהייתי ילד.‬
‫קיבלנו תלושי מזון וסיוע ממשלתי,‬
‫אבל זה נראה לי נורמלי לגמרי.‬
‫העוני היה מעין חמצן.‬
‫הוא הקיף אותי, אבל לא ראיתי אותו.‬
‫זה פשוט היה שם.‬
‫זמן קצר אחרי שנולדתי,‬ ‫בריאותו הנפשית של אבי הידרדרה.‬
‫ואז הכול התחיל להשתנות.‬
‫כשאמי התחתנה עם אבי,‬
‫היא לא ידעה שהוא סובל‬ ‫מהפרעה דו-קוטבית ומסכיזופרניה,‬
‫אבל היא עלתה על זה די מהר.‬
‫המחלה הנפשית של אבי‬ ‫רק התעצמה בגלל האלכוהוליזם שלו,‬
‫והוא נהפך למרושע,‬ ‫תוקפני ובלתי צפוי לחלוטין.‬
‫אני חושב שההתעללות הפיזית‬ ‫התחילה כשהייתי בן שלוש בערך.‬
‫למעשה, הזיכרון הראשון שלי כילד הוא‬
‫אבא שלי מכבה סיגריה על החזה החשוף של אמי.‬
‫המצב רק הלך והחמיר עד שברחנו בסופו של דבר.‬
‫אמי ואני עברנו 32 ק"מ דרומית משם,‬ ‫לפרבר של דייטון,‬
‫וזה נשמע נחמד, נכון?‬
‫הפרברים!‬
‫אבל לא היה שם נחמד בכלל.‬
‫זה אמור להיות כאן מימין.‬
‫רואה את הבית הירוק שם? זה המקום.‬
‫בחיי.‬
‫תראו את זה.‬
‫כל החלונות חסומים וצמחים מטפסים על הבית.‬
‫נעיף מבט?‬
‫גרנו בבית שפשוט התפורר.‬
‫שכר הדירה היה 200 דולר בחודש.‬
‫בבית שלנו תמיד היה ריח קל‬ ‫של פחיות בירה ריקות ועשן סיגריות מעופש.‬
‫אני עדיין מריח אותו.‬
‫מקקים התפזרו לכל עבר‬ ‫בכל פעם שהדלקתי אור במטבח,‬
‫ובכל פעם שניתקו את החשמל,‬
‫היינו מותחים כבל מאריך מהבית הסמוך‬ ‫כדי להפעיל את הטלוויזיה.‬
‫זאת דלת הכניסה.‬
‫שיט.‬
‫נראה שהיו כאן פולשים. הכול מתפרק לגמרי.‬
‫כשעברנו לגור כאן,‬ ‫אני יודע שקיבלנו תלושי מזון.‬
‫כילד, לא ידעתי להבדיל בין הכסף הלבן‬ ‫לכסף הירוק שהיה לנו,‬
‫כי תלושי המזון היו שטרות לבנים כאלה‬
‫והכסף הירוק היה פשוט כסף, נכון?‬
‫והיא הייתה ממירה...‬
‫ממירה את השטרות הלבנים‬
‫בשטרות ירוקים כי צריך שטרות ירוקים‬ ‫כדי לקנות אלכוהול.‬
‫היא הייתה קונה את הבירה הכי זולה.‬
‫"מילווקי בסט" או יין זול מהמדף התחתון.‬
‫הייתי חוזר הביתה כל יום מבית הספר,‬ ‫הייתי בן שש בערך,‬
‫ומוצא את אימא מעולפת על הספה יום אחר יום.‬
‫זה נהפך למשהו רגיל.‬
‫אני חושב שלא הבנתי את זה אז,‬
‫אבל חשבתי ש... שזו אשמתי איכשהו.‬
‫כשהמצב הדרדר, בעיית השתייה של אמי החמירה.‬
‫שלא תבינו לא נכון,‬ ‫אימא שלי הייתה אדם טוב עם לב טוב‬
‫וחוש הומור קורע מצחוק.‬
‫בשלב כלשהו‬ ‫היא איבדה תחושה של משמעות בחייה.‬
‫וידעתי שהדרך היחידה שלי לשבור את המעגל,‬
‫הדרך היחידה למצוא את המשמעות שהיא איבדה,‬
‫הייתה להרוויח הרבה כסף כשאגדל.‬
‫אני זוכר שכנער,‬
‫ביליתי את רוב ימי הקיץ בעבודה אצל אבא שלי,‬
‫צובע ומדביק טפטים.‬
‫ולא ייאמן באיזה בתים עבדנו.‬
‫חלקם היו מפוארים בטירוף.‬
‫מוסכים של 930 מ"ר,‬ ‫בריכות שחייה פנימיות, מסלולי כדורת פרטיים.‬
‫לא משהו ששאפתי להשיג, אבל זה היה די מרשים.‬
‫ואז, יום אחד, התחלנו לעבוד בבית ממש נחמד.‬
‫לא נחמד במיליוני דולרים,‬
‫אבל נחמד יותר מהבית שהיה לאמי או לאבי.‬
‫הקירות בבית הזה‬
‫היו מקושטים בפנים מחייכות‬ ‫של חברים ובני משפחה‬
‫שאישרו את האושר בחייהם.‬
‫והחפצים בביתם מילאו כל פינה קטנה.‬
‫דמיינתי את עצמי גר שם.‬
‫דמיינתי כמה מאושר אהיה‬ ‫אם יהיה בבעלותי בית כזה,‬
‫מלא בכל החפצים האלה.‬
‫אז פניתי לאבי ושאלתי אותו,‬
‫"כמה אני צריך להרוויח‬ ‫כדי שיהיה לי בית כזה?"‬
‫הוא הביט בי ואמר, "בן, אם תצליח‬ ‫להרוויח 50 אלף דולר בשנה,‬
‫סביר להניח שתוכל להרשות לעצמך מקום כזה".‬
‫אז זה נהפך לאמת המידה שלי. 50 אלף דולר.‬
‫ואז, בשנה האחרונה שלי בתיכון,‬
‫ג'וש ואני ישבנו יחד‬ ‫בשולחן המבודדים בארוחת הצהריים‬
‫והתחלנו לדבר על מה שנעשה בחיינו‬ ‫אחרי סיום הלימודים.‬
‫אמרתי לו , "אני לא יודע מה אעשה,‬
‫אבל אם אמצא דרך להרוויח 50 אלף דולר בשנה,‬
‫אני יודע שאהיה מאושר".‬
‫אז זה מה שעשיתי. זה מה שג'וש עשה.‬
‫השגנו עבודה בתחום המכירות‬ ‫והתחלנו להרוויח 50 אלף.‬
‫אבל משהו השתבש.‬
‫לא חשתי מאושר.‬ ‫היה עליי לחזור לנקודת ההתחלה.‬
‫ותודה לאל, גיליתי מה קרה.‬
‫שכחתי לחשב את האינפלציה.‬
‫אז חשבתי לעצמי,‬
‫"אולי 65 אלף דולר בשנה יסבו לי אושר.‬
‫או אולי 90 אלף, או שש ספרות,‬
‫או אולי בעלות על כל מיני דברים.‬
‫אולי זה האושר".‬
‫יהיה האושר אשר יהיה, ידעתי שכשאגיע אליו,‬ ‫ארגיש סוף סוף חופשי.‬
‫קניתי מכוניות חדשות, מכשירי חשמל‬ ‫וארונות מלאים בבגדים יקרים.‬
‫קניתי קישוטים לבית וריהוט יקר,‬
‫ותמיד היו לי גאדג'טים חדשים.‬
‫וכשלא היה מספיק כסף בבנק,‬ ‫שילמתי על ארוחות יקרות,‬
‫סיבובי משקאות וחופשות מטופשות‬ ‫בכרטיסי אשראי.‬
‫ככל שהרווחתי יותר, בזבזתי יותר,‬ ‫וכל זה במרדף אחר האושר.‬
‫כל זה במרדף אחר החלום האמריקאי.‬
‫אחד הדברים הייחודיים הוא‬
‫שכשאתה מהגר,‬ ‫החלום האמריקאי הוא עדיין דבר טוב.‬
‫אני חושב שרק אנשים שגדלו בחלום האמריקאי‬
‫לא מעריכים אותו יותר‬ ‫כי הוא נהפך לסיוט האמריקאי.‬
‫אנשים בארה"ב עובדים שעות רבות יותר‬ ‫מכל מדינה מתועשת אחרת כמעט,‬
‫תלוי בנתונים שבודקים,‬ ‫אבל אנחנו עובדים המון שעות.‬
‫מספר שעות העבודה שלנו שווה לזה‬ ‫של האנשים שחיו בחברות פיאודליות.‬
‫החופשות שלנו קצרות מאוד, אם בכלל.‬
‫חצי מהאזרחים לא לוקחים שבועיים אפילו.‬
‫אנו נוסעים לעבודה שעות ארוכות יותר מתמיד,‬
‫ומבלים זמן רב לבד מול מסכים יותר מאי פעם.‬
‫אנחנו מאבדים את הדברים‬ ‫שבאמת מסבים לנו אושר‬
‫ושהופכים את החברה לבטוחה יותר,‬
‫והכוונה לקהילתיות.‬
‫אנחנו מאבדים זאת ומשקיעים את זמננו‬ ‫בעבודה וברכישת דברים נוספים.‬
‫מה שאינו רצוי בחיים הוא‬ ‫אופק שאיפות אין סופי.‬
‫"אני צריך רק קצת יותר מזה או קצת יותר מזה.‬
‫אני צריך עוד הצלחה, עוד הכנסה, עוד עושר,‬
‫בית גדול יותר, רכב גדול יותר",‬ ‫כי זה חור שחור שאינו מתמלא לעולם.‬
‫כשאנחנו משיגים את כל הדברים שרצינו,‬
‫מתברר שלרוב‬ ‫אנחנו טועים בתחזיות האושר שלנו,‬
‫כי המוח מנרמל את הדברים האלה.‬
‫אחרי כמה חודשים, זה נהפך לנורמלי‬
‫ואתה אומר, "טוב, זה היה נהדר בזמנו,‬
‫אבל עכשיו יש לי‬ ‫תשוקות חדשות וחלומות חדשים",‬
‫וכל מה שנתפש כתקרה היום‬
‫נהפך לקומת הקרקע של רמה חדשה‬ ‫שאתה מנסה להגיע אליה.‬
‫אז בעצם, החלום האמריקאי‬ ‫הוא למעשה תחושה של חופש.‬
‫איך משיגים אותה? באגירת עוד כסף?‬ ‫לא, זה לא יועיל.‬
‫לא אם נאגור עוד חפצים‬
‫לצד עוד כסף, כי נמשיך להיטלטל.‬
‫כל מה שעשינו זה להוסיף אפסים לטיפשות שלנו.‬
‫וכך עלינו ללמוד לצמצם את ה"צרכים" שלנו,‬
‫כדי להקים חיץ מסביב לחיינו‬
‫ולפתח עצמאות שמאפשרת לנו לחסוך מספיק‬
‫כך שנוכל להגיד, "תחוב את העבודה הזאת",‬ ‫אם יהיה צורך.‬
‫שלא יהיה לנו משקל של חובות על הראש‬
‫שנוצרו מרכישת דברים שאיננו צריכים באמת,‬ ‫בכסף שלא באמת יש לנו‬
‫כדי להרשים אנשים שאיננו מחבבים.‬
‫מה שעשינו זה בעצם לוותר על העצמאות שלנו,‬
‫לוותר על החופש שלנו,‬
‫בתמורה לחפצים שלא יהיו שווים דבר‬ ‫במכירת החצר בשנה הבאה.‬
‫חשים כמעט חרטת קנייה ודילמת מהמרים‬
‫שהנה, הימרת על משהו והשגת אותו.‬
‫אתה באמת רוצה לוותר על זה עכשיו‬ ‫אף שאתה אומלל?‬
‫אז חלק מהתהליך עבור כולנו זה‬
‫לוודא שאנחנו מנסים להשיג‬ ‫את מה שאנחנו רוצים באמת.‬
‫וכשיש לנו משהו, לבצע הערכה כנה ולבדוק,‬
‫"מתאים לי שזה יגדיר את חיי?‬ ‫אני באמת רוצה לשמור את זה?"‬
‫המרדף אחרי החלום אמריקאי‬ ‫עלה לי הרבה יותר מכסף.‬
‫חיי היו מלאים בלחץ, חרדה ואי שביעות רצון.‬
‫בנקודה מסוימת בחיי לא ידעתי כבר מה חשוב.‬
‫אבל דבר אחד היה ברור.‬
‫היה בחיי חלל פעור גדול.‬
‫אז ניסיתי למלא את החלל הזה‬ ‫כמו שרבים עושים. בדברים.‬
‫המשכתי לעבוד 60, 70, לפעמים 80 שעות בשבוע‬
‫כשאני מזניח‬ ‫כמה מההיבטים החשובים ביותר בחיי.‬
‫בקושי חשבתי על הבריאות שלי‬ ‫או על מערכות היחסים שלי‬
‫או על דברים שהתלהבתי מהם.‬
‫חייתי מחודש לחודש.‬ ‫חי למען המשכורת, למען חפצים.‬
‫עברתי מרכישה בכרטיסי אשראי לבזבוז פזיז,‬
‫לצבירת חובות כדי לתחזק אורח חיים‬ ‫שלא נהניתי ממנו אפילו.‬
‫היו לי חפצים שמילאו כל פינה בחיי הצרכניים.‬
‫טלוויזיות ענקיות, כלי חרסינה משובחים,‬ ‫מכשירי חשמל מנירוסטה,‬
‫דלפקי שיש, שעונים יקרים, חליפות מחויטות‬
‫ועוד ועוד, ועוד הרבה יותר.‬
‫ואז, לקראת סוף 2008, יומיים לפני חג המולד,‬
‫אמי התקשרה אליי.‬
‫היא עברה לפלורידה מוקדם יותר באותה שנה‬
‫כדי לפרוש סוף סוף עם קצבת ביטוח לאומי.‬
‫אבל ב-23 בדצמבר, היא גילתה‬ ‫שיש לה סרטן ריאות שלב 4,‬
‫ותוך פחות משנה, היא נפטרה.‬
‫שהיתי זמן רב עם אמי בפלורידה באותה שנה‬
‫כשהיא נאבקת בכימותרפיה ובהקרנות.‬
‫אבל כשהיא נפטרה,‬ ‫הבנתי שעליי לבקר עוד פעם אחת.‬
‫הפעם, כדי לטפל בחפצים שלה.‬
‫טסתי מדייטון, אוהיו‬ ‫לסיינט פיט ביץ', פלורידה.‬
‫יודעים מה מצאתי כשהגעתי לשם?‬
‫חפצים.‬
‫חפצים שיכולים למלא שלושה בתים‬ ‫בדירת החדר הזעירה של אמי.‬
‫זה לא שאמי הייתה אגרנית.‬
‫לא מצאתי חתולים מתים במקפיא שלה.‬
‫אבל היו לה המון דברים. הצטברות של 65 שנה.‬
‫ידעתם שבבית אב אמריקאי ממוצע‬
‫יש יותר מ-300 אלף חפצים?‬
‫300 אלף!‬
‫העיפו מבט במרתף ממוצע, עליית גג או מוסך.‬
‫מה אתם רואים?‬
‫ציוד ספורט נשכח, ציוד התעמלות,‬
‫ציוד מחנאות, קישוטים לחגים,‬
‫כלי נגינה, חלקי חילוף,‬
‫מכשירי חשמל מיושנים, מגוון של כבלים שונים,‬
‫ירחונים, קלטות ותקליטורים,‬
‫קשקושים, קישוטים זולים, פריטים חסרי ערך‬
‫וכל הדברים ששכחנו שיש לנו בכלל.‬
‫ארגזים ותיבות וחדרים שלמים מלאים בדברים.‬
‫היו לנו כל כך הרבה דברים.‬
‫הארון שלי יצא מכלל שליטה.‬
‫היה לי ארון מלא בבגדים, שידה מלאה בבגדים.‬
‫ציוד צילום, ציוד לרכיבה על אופניים.‬
‫מוצרי טיפוח עור, מוצרי יופי.‬
‫נעליים, ארנקים.‬
‫פותחת את הארון ודברים נופלים מתוכו.‬
‫לא יודע למה אבל היו לי נעלי כדורגל‬
‫למרות שאני בכלל לא משחק כדורגל.‬
‫דברים שאנשים נתנו לי במשך השנים,‬
‫בין אם קלפים או פריטים,‬
‫או מזכרות ששמרתי‬ ‫מאירועים שונים שהיינו בהם.‬
‫מצעד אין סופי של "אני צריך את זה".‬
‫כל כך קל לקנות דברים שנדמה לנו‬ ‫שיספקו פתרון לבעיות שלנו.‬
‫אני זוכרת שילדתי ורציתי מאוד‬ ‫שהתינוקות שלי ישנו טוב,‬
‫וחשבתי שאני זקוקה למתקן שינה מושלם‬ ‫כדי שזה יקרה.‬
‫אז קניתי כארבעה סוגים שונים של חיתולי בד,‬
‫סוגים שונים של מנשאים.‬
‫ב"אמזון" יש עשרות רבות‬
‫של מנגנונים שונים שאמורים להרדים תינוקות.‬
‫חלקי ציוד שאפשר לקנות.‬
‫אבל המציאות היא שקשה מאוד להרדים תינוקות,‬
‫ואנחנו עלולים ליפול למלכודת‬ ‫של לנסות לקנות דרך מילוט מרגעים קשים.‬
‫לעתים קרובות זה לא מצליח וזה יקר מאוד.‬
‫אני חושב שהדרך הכי טובה לדעת‬ ‫אם יש לך יותר מדי דברים‬
‫אינה לחכות עד שייגמרו לך מקומות האחסון,‬
‫אלא לבדוק האם לא נותר משהו ממשי לעשות בהם.‬
‫כשאין לך יותר משהו ממשי לעשות בדברים,‬
‫גם אם מדובר רק בדבר אחד,‬ ‫סימן שכבר יש לך יותר מדי.‬
‫אנחנו חשים מדוכאים וריקים כל כך‬ ‫אף שיש לנו כל כך הרבה‬
‫מפני שאם מכניסים עוד מהדבר הלא נכון,‬ ‫זה נהפך לפחות.‬
‫יש דברים עמוקים יותר שממלאים אותנו בסיפוק.‬
‫הצורך שלנו במשמעות, בהתקדמות, באינטימיות.‬
‫הסיבה לכך שמסר המינימליזם חזק כל כך היא‬
‫כי אנחנו צורכים בהגזמה‬ ‫את הדברים הלא נכונים‬
‫ומתים מרעב לדברים החשובים באמת.‬
‫אבל כמובן שרובנו אגרנים, נכון?‬
‫לא.‬
‫אנחנו רק אוספים הרבה דברים.‬
‫אוספים זיכרונות שהצטברו עם השנים.‬
‫אני יודע שאמי עשתה זאת‬ ‫ולא היה לי מושג מה לעשות בכל זה.‬
‫אז עשיתי מה שבן טוב עושה.‬
‫פניתי לחברת הובלות.‬
‫התקשרתי לחברת הובלות‬ ‫וביקשתי את המשאית הכי גדולה.‬
‫נאלצתי אפילו לחכות יום אחד‬
‫עד שמשאית באורך שמונה מטרים התפנתה.‬
‫בזמן שחיכיתי למשאית,‬ ‫הזמנתי כמה מחבריה של אמי‬
‫לעזור לי למיין את הדברים שלה.‬
‫כלומר, היו יותר מדי דברים לסדר‬ ‫בשביל אדם יחיד.‬
‫הסלון שלה היה עמוס ברהיטים עתיקים‬ ‫ובציורים ישנים גדולים,‬
‫ויותר מפיות תחרה משיכולתי לספור.‬
‫והמטבח שלה היה מלא‬ ‫במאות צלחות, כוסות וקערות,‬
‫וכלי סכו"ם שונים.‬
‫וחדר האמבטיה היה מלא בתכשירי איפור,‬
‫קרמים לפנים ומוצרי היגיינה,‬ ‫מספיק כדי לפתוח עסק קטן למוצרי טיפוח.‬
‫ולפי מספר המצעים שלה,‬ ‫נראה שמישהו מנהל בית מלון.‬
‫הארון היה מלא במגבות רחצה לא תואמות,‬ ‫מגבות חוף ומגבות מטבח.‬
‫שלא לדבר על חדר השינה שלה.‬
‫כלומר, למה לאימא היו 14 מעילי חורף‬ ‫בארון חדר השינה שלה?‬
‫בחייכם. היא גרה בסיינט פיט ביץ'.‬
‫- סיינט פיט, פלורידה -‬
‫בכל אופן, ניסיתי לארוז את כל חפציה של אמי‬
‫כשהצצתי מתחת למיטה שלה.‬
‫הבחנתי בארבע תיבות נייר הדפסה מפעם.‬
‫כבדות למדי,‬ ‫סגורות בכמות מוגזמת של נייר דבק.‬
‫שמתי לב שעל כל תיבה יש תגית‬
‫שכתוב עליו מספר בלבד בטוש שחור עבה.‬
‫ועמדתי שם,‬
‫מביט למטה,‬
‫תוהה מה כבר יכול להיות בתוך התיבות האלו.‬
‫התברר שהיו בהן‬ ‫ניירות ישנים שלי מביה"ס היסודי.‬
‫מכיתה א' עד ד'.‬
‫כשפתחתי את התיבות, הסקרנות שלי גאתה‬
‫וחשבתי לעצמי, "למה אימא שמרה‬ ‫את כל הניירות המטופשים האלה?"‬
‫אבל אז הציפו אותי זיכרונות וזה היה ברור.‬
‫אימא נאחזה בפיסה ממני.‬
‫אימא שמרה את כל הזיכרונות‬ ‫בתיבות האלה, נכון?‬
‫אבל רגע.‬
‫התיבות האלה היו אטומות‬ ‫במשך יותר משני עשורים.‬
‫היה ברור שאימא לא ניגשה‬
‫לאף אחד מהזיכרונות שבתיבות,‬
‫וזה עזר לי להבין משהו חשוב בפעם הראשונה.‬
‫הזיכרונות שלנו לא נמצאים בדברים שלנו.‬
‫הזיכרונות שלנו נמצאים בנו.‬
‫אימא לא הייתה צריכה לשמור את התיבות האלו‬ ‫כדי להיאחז בפיסה ממני.‬
‫מעולם לא הייתי בתיבות האלו.‬
‫ואז העפתי מבט בדירה, בכל הדברים שלה,‬
‫והבנתי שאני עומד לעשות בדיוק אותו דבר.‬
‫אם אני כן עם עצמי,‬
‫עמדתי להיאחז באנוכיות ברוב החפצים של אימא.‬
‫אבל ברור שאין להם כל ערך עבורי‬
‫כשהם מונחים שם, נעולים לנצח.‬
‫האמת היא שבלהרפות,‬
‫הבנתי שאוכל להוסיף ערך לחייהם של אחרים.‬
‫אז תרמתי את רוב חפציה לחבריה‬ ‫ולארגוני צדקה מקומיים,‬
‫ומצאתי עבורם בית חדש.‬
‫הצלחתי למכור כמה פריטים‬
‫ולתרום את הכסף לשני ארגוני הצדקה‬
‫שסייעו לאימא בתקופת הכימותרפיה וההקרנות.‬
‫הבנתי שאוכל לתרום יותר מעצמי‬
‫אם אסכים להרפות.‬
‫כשחזרתי לבסוף לאוהיו,‬
‫שבתי עם כמה פריטים בלבד בעלי ערך רגשי.‬
‫ציור ישן, כמה צילומים,‬
‫ואפילו מפית תחרה אחת או שתיים.‬
‫זה עזר לי להבין שפחות פריטים בעלי ערך רגשי‬
‫מאפשרים לנו ליהנות מהערך רגשי הרבה יותר.‬
‫אני שואב ערך מהפריטים ששמרתי‬
‫יותר מאשר לו דיללתי את הערך‬ ‫בעשרות ואולי מאות חפצים.‬
‫בסופו של דבר נאלצתי להרפות ממה שהכביד עליי‬ ‫כדי שאוכל להמשיך בחיי.‬
‫כדי להמשיך בחיי‬
‫היה עליי לערוך רשימת מלאי של חיי.‬
‫מתברר שהיו לי חיים מאורגנים.‬
‫אבל למעשה הייתי בסך הכול אגרן מאורגן.‬
‫ולו הסתכלתם מתחת לפני השטח,‬
‫הייתם מגלים חיים שלמים‬ ‫של צריכה בלתי מבוקרת.‬
‫ככל שהחברות ממשיכות לחדש,‬
‫קשה לנו יותר ויותר להפעיל איפוק.‬
‫מיקור חוץ‬
‫בשילוב התקדמות בתחום התובלה,‬ ‫הייצור והלוגיסטיקה‬
‫הורידו את עלויות הצרכן‬ ‫לרמה הנמוכה ביותר אי פעם.‬
‫וכיום, עם רכישה בלחיצה אחת,‬ ‫משלוח שמגיע באותו יום‬
‫וחברה שנרמלה חובות בכרטיסי אשראי,‬
‫הכנסנו את עצמנו לבור.‬
‫האמריקאי הממוצע מחזיק‬ ‫ארבעה כרטיסי אשראי בארנק שלו,‬
‫וחוב האשראי הממוצע לבית אב בחובות‬ ‫הוא יותר מ-16 אלף דולר.‬
‫כל שנה אנחנו מבזבזים על נעליים, תכשיטים‬ ‫ושעונים יותר מאשר על השכלה גבוהה.‬
‫כשהייתי ילדה‬ ‫היה משהו שנקרא תוכנית תשלומים.‬
‫היינו הולכים לחנות הכלבו‬ ‫ובוחרים בגדים לבית הספר,‬
‫ואמי חתמה על תוכנית שחייבה אותה לחזור‬
‫ולשלם אחת לשבוע במשך כמה שבועות‬
‫עד לתשלום הסכום כולו,‬
‫ורק אז חזרנו הביתה עם הדברים.‬
‫האפשרות הזאת לא קיימת יותר.‬
‫אם אתה רוצה, תן כרטיס אשראי‬ ‫וקח את הדברים באותו רגע.‬
‫ואני חושבת שהשינוי הזה בצורת הקנייה שלנו‬
‫השפיע על הציפיות שלנו‬
‫ויצר מעין תחושת זכאות‬ ‫בנוגע למה שאמור להיות לנו‬
‫ומתי, ואם עלינו לחכות לזה.‬
‫אמריקה, למרבה הצער,‬ ‫נהפכה לילדותית יותר ויותר מבחינה רגשית.‬
‫"אני רוצה את זה ועכשיו,‬ ‫ומגיע לי כי אני קיים."‬
‫כך מתנהג ילד בן ארבע ליד מדפי הדגנים‬
‫כי לא מרשים לו לקבל "פרוט לופס".‬
‫ועם זאת, אני מדבר עם אישה או גבר בני 54,‬
‫כי הוא לא יכול לקנות משהו שהוא רוצה,‬
‫כי אין לו כסף.‬
‫נחשו מה? לעולם לא יהיה לכם‬ ‫כסף לכל מה שאתם רוצים.‬
‫החוב שיוצר את רוב הבעיות בחברה שלנו‬
‫נובע מהרצון שלנו להציג תדמית טובה.‬
‫אנו מטילים על עצמנו נטל מיותר‬ ‫כדי לשמר חזות מסוימת.‬
‫אם איני יכול לקנות ב.מ.וו‬
‫אבל אני נכנס לחובות כדי לרכוש רכב כזה,‬
‫אני עושה זאת כי אני מעוניין בגמול החברתי‬
‫שיש כשאתה נראה בצורה מסוימת.‬
‫ברגע שהצרכים הבסיסיים מסופקים,‬ ‫אנחנו מחליטים מה מספיק לנו, כבני אדם,‬
‫ביחס לאנשים הסובבים אותנו.‬
‫כך נוצר הביטוי "לעמוד בקצב של השכנים".‬
‫אנחנו שופטים את הרהיטים, הבגדים, הרכב שלנו‬ ‫ביחס לאנשים סביבנו.‬
‫פעם, האנשים סביבנו היו מרקע כלכלי דומה,‬
‫וחשבנו, "מגניב. לכולנו יש אותו דבר".‬
‫אבל עכשיו,‬ ‫תחת מתקפת הטלוויזיה והרשתות החברתיות,‬
‫נוצר מה שמכונה‬ ‫התרחבות אנכית של קבוצת היחס שלנו.‬
‫כעת אני משווה את השיער שלי‬ ‫לזה של ג'ניפר אניסטון.‬
‫את הבית שלי לביתה של קים קרדשיאן.‬
‫אני חושבת שכיום‬ ‫אנחנו לחוצים ולא מרוצים יותר מאי פעם‬
‫כי אנחנו יודעים הרבה יותר,‬ ‫או חושבים שיודעים הרבה יותר,‬
‫לגבי מה שמתרחש‬ ‫בבתים של השכנים או החברים שלנו.‬
‫ההשוואה חזקה הרבה יותר מבדורות הקודמים,‬
‫ואנחנו כל הזמן משווים בין חיינו‬ ‫לחיים של אנשים אחרים.‬
‫וכשעושים זאת, נדיר שאנחנו משתווים.‬
‫בדור הזה, יותר מקודמיו,‬
‫עלינו ללמוד לנהל את תשומת לבנו‬
‫כי כל כך הרבה אנשים מתחרים עליה‬
‫ואומרים לנו, "הביטו בזה ותהיו מאושרים!‬
‫קנו את זה ותהיו מאושרים!"‬
‫וצריך לסגת מכל זה ולהגיד,‬ ‫"לא, אני צריך זמן‬
‫כדי להבין בעצמי מה יסב לי אושר".‬
‫מבחינתי, הכול התחיל בשאלה אחת.‬
‫איך החיים יהיו טובים יותר עם פחות?‬
‫התשובה לשאלה הזאת אפשרה לי‬ ‫לזהות את מטרת המינימליזם.‬
‫לא רק "איך", אלא יותר חשוב "למה".‬
‫הבנתי שאם אפשט את חיי,‬
‫יהיה לי יותר זמן לבריאות שלי,‬ ‫למערכות היחסים שלי,‬
‫ליצירתיות שלי, לניהול הכסף שלי,‬
‫ואוכל לתרום יותר מעצמי באופן משמעותי.‬
‫הצלחתי להבין את היתרונות שבמינימליזם‬
‫הרבה לפני שפיניתי חדר ארונות.‬
‫וכשהגיע הזמן להתחיל לפנות, התחלתי בקטן.‬
‫שאלתי את עצמי שאלה נוספת.‬
‫מה אם אוציא דבר אחד מחיי‬
‫כל יום למשך חודש?‬
‫רק אחד. מה יקרה?‬
‫אספר לכם. נפטרתי מהרבה יותר מ-30 חפצים‬ ‫ב-30 הימים הראשונים.‬
‫כאילו, הרבה יותר.‬
‫זה נהפך למעין אתגר אישי,‬ ‫לגלות ממה אני יכול להיפטר.‬
‫אז חיטטתי בחדרים, בארונות,‬ ‫במגירות ובמבואות שלי,‬
‫במכונית ובמשרד שלי‬ ‫בחיפוש אחר חפצים להיפרד מהם,‬
‫כשאני משאיר רק את הדברים שהוסיפו ערך לחיי.‬
‫מול כל חפץ בבית שאלתי את עצמי,‬
‫"הדבר הזה מוסיף ערך לחיים שלי?"‬
‫וככל ששאלתי יותר, כך צברתי תנופה‬
‫והיה לי קל יותר ויותר לאמץ את המינימליזם.‬
‫ככל שעושים זאת יותר, מרגישים חופשיים,‬ ‫שמחים וקלים יותר ורוצים לזרוק יותר.‬
‫אצלי, כמה חולצות הובילו לחצי מהארון.‬
‫כמה תקליטורים הובילו‬ ‫לספרייה שלמה של תקליטורים לא משומשים.‬
‫כמה קישוטים הובילו‬ ‫למגירות שהתרוקנו משטויות.‬
‫זה מעגל נפלא.‬ ‫ככל שאתה עושה יותר, אתה רוצה לעשות יותר.‬
‫ככל שנפטרתי מדברים, נכנסתי לתנופה.‬
‫זה היה כדור שלג שלא יכולתי לעצור.‬
‫רציתי לזרוק כמה שיותר דברים.‬
‫כשפתחתי את המגירות וראיתי מה יש בתוכן,‬
‫אני לא חושבת שידעתי בכלל‬
‫על חצי מהדברים‬ ‫שהיו מוסתרים בארונות ובמגירות.‬
‫עזר לי מאוד להתרכז בחלק אחד של הבית בלבד,‬
‫במקום לחשוב,‬
‫"עליי להיפטר מדברים שאספתי בביתי‬ ‫במשך 35 שנה".‬
‫נפטרנו מיחידת האחסון שלנו.‬
‫יחידת אחסון עצומה ששכרנו במשך שנים‬
‫ואפילו לא ידענו מה יש בתוכה. איננה.‬
‫אני זוכרת שעברתי על אוסף התקליטורים שלי‬
‫ולא זכרתי אפילו‬ ‫אם יש לי נגן תקליטורים במכונית,‬
‫וזה מה שגרם לי חשוב, "זו סיבה טובה‬
‫לא לשמור את התקליטורים‬ ‫אם אני לא יודעת אפילו אם אוכל לנגן אותם".‬
‫כשהתחלתי להיפטר מדברים, בזה אחר זה,‬ ‫הרגשתי הרבה יותר חופשיה.‬
‫היה בזה חופש.‬
‫כשהתחלתי לעשות זאת,‬ ‫נפטרתי מ-14 זוגות מכנסיים.‬
‫נדהמתי מגובה הערימה.‬
‫ממש ספרתי אותם‬
‫וחשבתי, "14 זוגות מכנסיים שוכבים בארון!"‬
‫העמדנו את הבית שלנו למכירה‬ ‫כי רצינו להתחיל מחדש,‬
‫לאחוז בחיים ולהיות חופשיים.‬
‫כשהתחלתי, זאת הייתה תחושה משחררת מאוד‬ ‫אז פשוט המשכתי.‬
‫במשך שמונה חודשים אחרי מותה של אמי,‬
‫זרקתי יותר מ-90 אחוז מהרכוש החומרי שלי.‬
‫למרות שאם תבקרו בבית היום,‬ ‫סביר להניח שלא תגידו,‬
‫"אלוהים אדירים!‬
‫הבחור הזה הוא מינימליסט!"‬
‫לא, בטח תשאלו איך אנחנו שומרים על הסדר,‬
‫ואספר לכם שלמשפחתי ולי אין הרבה,‬
‫אבל כל מה שיש לנו מוסיף ערך אמיתי לחיינו.‬
‫לכל החפצים שלנו, הבגדים, המכונית,‬ ‫כלי המטבח, הריהוט שלנו,‬
‫יש שימוש מעשי.‬
‫כמינימליסט, כל רכוש משרת מטרה‬
‫או מסב לי שמחה וכל השאר מושלך.‬
‫כשאי הסדר נעלם,‬
‫חשתי צורך להתחיל לשאול שאלות עמוקות יותר.‬
‫שאלות כמו, "מתי התחלתי לייחס הרבה משמעות‬ ‫לכל הרכוש החומרי הזה?‬
‫מה באמת חשוב בחיי?‬
‫למה הייתי כל כך לא מרוצה?‬
‫מי האדם שאני רוצה להיות‬ ‫ואיך אגדיר את ההצלחה שלי?"‬
‫אלו שאלות קשות והתשובות קשות,‬
‫אבל הן היו חשובות הרבה יותר‬ ‫מסתם לזרוק דברים עודפים.‬
‫ואם לא נענה על השאלות האלו‬ ‫מתוך שיקול דעת, בקפדנות,‬
‫אז הארונות שזה עתה פינינו‬
‫יתמלאו ברכישות חדשות בעתיד הלא רחוק.‬
‫אז כששחררתי,‬
‫והתחלתי להתמודד‬ ‫עם השאלות הקשות יותר בחיים,‬
‫חיי נהפכו פשוטים יותר.‬
‫גם האנשים סביבי הבחינו שמשהו השתנה.‬
‫החבר הכי טוב שלי , בחור בשם ריאן ניקודמוס,‬
‫שאני מכיר מאז שהיינו שני שמנים בכיתה ה',‬
‫בא אליי יום אחד ואמר,‬
‫"למה אתה כל כך שמח, לעזאזל?"‬
‫אז סיפרתי לו על משהו שנקרא מינימליזם.‬
‫הוא שאל, "מה זה מינימליזם, לעזאזל?"‬
‫אמרתי, "מינימליזם זה מה‬ ‫שלוקח אותנו מעבר לדברים‬
‫כדי שנוכל לפנות מקום‬ ‫לדברים הכי חשובים בחיים,‬
‫שבעצם, הם לא דברים בכלל.‬
‫יודע מה, ריאן? אני חושב‬ ‫שגם אתה תרוויח מהמינימליזם הזה כי...‬
‫טוב, כי יש לך הרבה זבל".‬
‫אני זוכר שאז התחלתי‬
‫באמת לבדוק מה אתה עושה אחרת בחייך.‬
‫חשתי צורך להבין, "מה ג'וש עושה אחרת?"‬
‫כי החיים שלי יצאו לגמרי משליטה.‬ ‫הייתי זקוק לשינוי.‬
‫היה ברור שאתה שינית משהו, אז...‬
‫אני זוכר שהזמנתי אותך‬ ‫לארוחה המפוארת ההיא ב"סאבוויי".‬
‫כן.‬ ‫-ישבנו ו...‬
‫אכלנו כריכים‬
‫ואני זוכר ששאלתי אותך,‬ ‫"למה אתה כל כך שמח, לעזאזל?"‬
‫ולולא שמעתי על המינימליזם ממך,‬
‫לו זה היה מישהו אחר,‬
‫אני לא יודע אם הייתי מוכן‬ ‫לנסות את זה כל כך מהר.‬
‫כשישבנו שם ואכלנו צהריים,‬
‫הוא סיפר איך הוא הפך את חייו‬ ‫לפשוטים יותר בחודשים האחרונים.‬
‫נפטר מהאי סדר,‬ ‫פינה מקום לדברים החשובים בחיים.‬
‫אז אני, מתוקף היותי פותר בעיות,‬
‫החלטתי להיהפך למינימליסט באותו רגע.‬
‫הבטתי בג'וש והכרזתי בהתרגשות,‬
‫"בסדר, גבר, אני בעניין. אעשה את זה!‬ ‫אהיה מינימליסט.‬
‫מה עכשיו?"‬
‫לא רציתי להיפטר מדברים לאט,‬ ‫במשך כמה חודשים, כמו שהוא עשה.‬
‫זה עבד טוב בשבילו,‬ ‫אבל אני רציתי תוצאות מהירות יותר.‬
‫אז העלינו רעיון מטורף שנקרא "מסיבת אריזה".‬
‫החלטנו לארוז את כל החפצים שלי‬ ‫כאילו אני עובר דירה,‬
‫ואז אוציא רק את אלה שאני צריך‬ ‫לשלושת השבועות הבאים.‬
‫ג'וש בא ועזר לי לארוז הכול.‬
‫בגדים, כלי מטבח, מגבות, טלוויזיות,‬
‫מכשירי חשמל, תמונות וציורים, כלי רחצה.‬
‫הכול. העמדנו פנים שאני עובר דירה.‬
‫אחרי תשע שעות וכמה משלוחים של פיצה,‬
‫ג'וש ואני ישבנו בחדר המגורים השני שלי,‬
‫נועצים מבט בארגזים‬ ‫שנערמו עד למחצית מגובה החדר.‬
‫כל מה שהיה לי, כל מה שעבדתי‬ ‫כל כך קשה להשיג במשך עשר שנים,‬
‫הכול היה בחדר ההוא,‬
‫ארגזים על גבי ארגזים.‬
‫תייגנו בקפידה כל ארגז‬
‫כדי שאדע לאן לפנות כשאזדקק לפריט מסוים.‬
‫תגיות כמו "מגירת שטויות",‬ ‫"חדר מגורים מספר אחד",‬
‫"כלי מטבח", "מגירת שטויות מספר שבע".‬
‫ב-21 הימים הבאים הוצאתי‬ ‫רק את הפריטים שהייתי זקוק להם.‬
‫מברשת שיניים, מצעים,‬
‫כמה בגדים לעבודה, רהיטים שבאמת שימשו אותי,‬
‫ארגז כלי עבודה, כלי מטבח.‬
‫רק דברים שהוסיפו ערך לחיי.‬
‫אחרי שלושה שבועות,‬
‫80 אחוז מהחפצים שלי‬ ‫עדיין נותרו בארגזים האלו.‬
‫מונחים שם בלי שאגש אליהם.‬
‫הבטתי בארגזים ולא זכרתי אפילו מה יש ברובם.‬
‫כל הדברים שהכנסתי לחיי כדי להסב לעצמי אושר‬
‫לא מילאו את התפקיד שלהם.‬
‫באותו רגע החלטתי להרפות. ואתם יודעים מה?‬
‫לראשונה בחיי התחלתי להרגיש חופשי.‬
‫השבתי לעצמי את הזמן שלי.‬
‫השבתי לעצמי את חיי.‬
‫ובזמן ששיניתי את חיי,‬
‫התרכזתי בקהילה, לא בצרכנות.‬
‫בלתת, לא בלקחת.‬
‫באנשים, לא בדברים.‬
‫זה גרם לנו להעריך מחדש את חיינו,‬
‫את המטרות וההתחייבויות שלנו.‬
‫חברים, בני משפחה וקולגות‬ ‫הבחינו בשינוי עמוק אצלי.‬
‫זה העניק לי הזדמנות‬
‫להיות האדם שרק אמרתי קודם שאני רוצה להיות.‬
‫בשל ארגון מחדש של הערכים שלי,‬
‫אני אסירת תודה על כל רגע ורגע.‬
‫התחלתי למצוא את עצמי שוב.‬
‫ועל כך, אני אסירת תודה.‬
‫המינימליזם...‬
‫שינה את חיי.‬
‫חשתי תחושה מתעוררת בי, מציפה אותי.‬
‫תחושה של שפע גדול.‬
‫שפע שהכול בו בסדר.‬
‫יש לך כל מה שאתה צריך, הכול טוב,‬ ‫ואני לא חושב ש...‬
‫אני מתרגש כשאני נזכר בזה.‬
‫אני חושב שלא חוויתי תחושה כזאת‬ ‫מגיל ארבע או חמש.‬
‫ידיעה עמוקה שכל מה שרציתי,‬
‫כל מה שחיפשתי, כל מה שהייתי צריך…‬
‫כבר יש לי.‬
‫קצת יותר משנה אחרי ניסוי מסיבת האריזה שלי,‬
‫קרה משהו לא צפוי.‬
‫הבוס שלי התקשר בשישי בבוקר‬
‫ואמר לי לנסוע לסינסינטי באותו אחר צהריים‬
‫כדי לפגוש אותו במשרד משאבי האנוש של החברה.‬
‫נכנסתי לחדר הישיבות וראיתי את הבוס שלי‬
‫ומישהי ממשאבי אנוש‬ ‫יושבים בצד השני של השולחן.‬
‫הבוס שלי נד בראשו.‬
‫"ביטלנו את המשרה שלך‬ ‫בסבב הקיצוצים האחרון", הבוס שלי אמר.‬
‫"השינוי תקף מיד."‬
‫אחרי שבעה קידומים בעבודה בפחות מעשור,‬
‫פיטרו אותי ללא כל התראה מראש.‬
‫המחשבה הבאה הפתיעה אותי.‬
‫"האם זה לא הדבר הכי טוב‬ ‫שיכול היה לקרות לי?"‬
‫הרגשתי שעול כבד הוסר מכתפיי.‬
‫ידעתי שהגיע הזמן שאמשיך הלאה‬ ‫וזאת הייתה הדחיפה שהייתי צריך.‬
‫נקודת המבט שלי השתנתה לגמרי.‬
‫ואז חשבתי לעצמי,‬
‫"אולי יש אנשים שימצאו ערך בסיפור שלי.‬
‫שימצאו ערך בסיפור שלנו".‬
‫אז ג'וש ואני החלטנו לעשות‬ ‫מה שכל שני בחורים בני 30 יעשו.‬
‫פתחנו בלוג.‬
‫זה היה לפני עשר שנים.‬
‫ואתם יודעים מה? קרה משהו מדהים.‬
‫52 איש נכנסו לאתר שלנו בחודש הראשון.‬
‫אני יודע שזה לא נשמע מדהים‬ ‫אבל ג'וש ואני התרגשנו.‬
‫ואז קרו דברים מדהימים נוספים.‬
‫52 קוראים נהפכו ל-500, ואז ל-5,000,‬
‫ועכשיו יש לנו את הכבוד‬
‫לחלוק את המסר שלנו‬ ‫עם מיליוני אנשים כל שנה.‬
‫מתברר שכאשר מוסיפים ערך לחייהם של אנשים,‬
‫הם להוטים לחלוק את הסיפור שלך‬ ‫עם החברים ובני המשפחה שלהם‬
‫כדי להוסיף ערך לחיים שלהם.‬
‫הגיוני לחזור לכאן.‬
‫לא רק לדייטון, אלא ל"פרס", לבית הקפה הזה,‬
‫כי כאן התחלנו.‬
‫גם כשעוד היינו בעולם התאגידים,‬
‫היינו נפגשים כאן וזה היה מקום היצירה שלנו.‬
‫זה כאילו שהיינו זקוקים‬ ‫למרחב נוסף מחוץ לעולם התאגידי,‬
‫מחוץ לחיים האישיים המבולגנים שלנו.‬
‫לבוא לכאן, לחשוב איך ליצור,‬ ‫איך לפשט את חיינו.‬
‫לנסח את התחושה שחווינו‬
‫ולהעלות את זה על הדף.‬
‫אני חושב שלכולנו מותר‬ ‫לשרטט את חיינו ולהגיד,‬
‫"חשבתי שאלו החיים שרציתי, אבל הם לא,‬
‫ולכן אתחיל מחדש".‬
‫אם יש לכם כמיהה, חלום, תשוקה פנימית כלשהי,‬
‫מדוע להיאחז במה שעשיתם בעבר ובמי שהייתם‬
‫ולאבד את מי שרציתם להיות?‬
‫לא חשוב איפה אנחנו במסע לכיוון הפחות,‬
‫הכיוון האחר תמיד ימשוך אותנו.‬
‫כיוון ההשוואה, כיוון ההצפה מצד התקשורת.‬
‫והאמת היא שעלינו‬ ‫למקד את עצמנו כל פעם מחדש.‬
‫אנחנו הופכים את החיים למסובכים שלא לצורך‬
‫כי אנחנו מתעלמים או לא מספיק מעריכים‬ ‫את תחושת המטרה שעשויה לעלות‬
‫כשמקדישים קצת זמן לשבת לבד עם עצמנו,‬
‫לשבת בשקט ולהגיד,‬
‫"לא אנסח לעצמי מהם חיים טובים‬
‫על פי גירויים חיצוניים.‬
‫אקשיב לקול הפנימי שלי‬ ‫ואראה לאן הוא יוביל אותי".‬
‫אם אנשים יחליטו לחיות את החיים במלואם,‬
‫אם הם יוכלו להיפטר‬
‫מכל מה שמוצץ את החיים מנפשם,‬
‫כך אפשר למצוא את התשוקה שלך.‬
‫אבל התשוקה אף פעם לא קשורה אליך.‬
‫התשוקה תמיד קשורה לטוב שתוכל לעשות בעולם.‬
‫בגלל זה ג'וש ואני נמצאים כאן עכשיו.‬
‫אנחנו באמת מקווים להוסיף ערך לחיים שלכם‬
‫בכך שנעודד אתכם להרפות.‬
‫לדמיין חיים של יותר.‬
‫יותר זמן, יותר מערכות יחסים משמעותיות,‬
‫יותר צמיחה, תרומה וסיפוק.‬
‫חיים של תשוקה‬
‫שהעולם הכאוטי מסביב לא מכביד עליהם.‬
‫אתם מדמיינים חיים מתוך התכוונות.‬
‫לא חיים מושלמים.‬
‫אפילו לא חיים קלים.‬
‫אבל חיים פשוטים.‬
‫וכדי להגיע לשם, אולי תצטרכו‬ ‫לוותר על כמה דברים שמפריעים לכך.‬
‫- השתתפו באתגר "פחות זה עכשיו". -‬
‫- שתפו חבר, בן משפחה, קולגה. -‬
‫- כל אחד מוותר על משהו אחד ביום. -‬
‫- שני דברים ביום השני. -‬
‫- שלושה דברים ביום השלישי. -‬
‫- וכן הלאה. -‬
‫- הכול הולך! -‬
‫- פריטי אספנות -‬
‫- -קישוטים -‬
‫- כלי מטבח -‬
‫- מכשירי חשמל -‬
‫- ריהוט, ציוד, מצרכים, מצעים, -‬
‫- בובות, בגדים, מגבות, כלי עבודה, כובעים -‬
‫- אפשר לתרום, למכור או למחזר -‬
‫- על הפריטים לצאת עד חצות -‬
‫- תוכלו להמשיך כך חודש שלם? -‬
‫- שתפו בהתקדמות שלכם -‬
‫- #לס-איז-נאו -‬
‫תרגום כתוביות: דנה סבן -‬