Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
Sitä sanotaan vähittäiskaupan lopuksi.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vuosi 2019 oli yksi kivijalkauppojen huonoimmista vuosista kymmeneen vuoteen.
Vähempi riittää.
Miksi luulet, että tämä ajatus minimalismista -
tai yksinkertaistamisesta kiinnostaa nyt?
Se johtuu siitä, että voimme saada niin paljon.
Osa amerikkalaisista on koukussa tavaraan.
Ehkä ei koukussa psykologian klassisen määritelmän mukaan.
Me vain rakastamme tavaraa!
Tämä maanantai on kaikkien aikojen suurin päivä verkkokaupassa.
Myyntiä on noin 3,3 miljardia dollaria.
Kaiken, mitä ajatella saattaa, voi saada ovelleen -
vuorokauden sisään.
Sehän on melkein taikuutta, eikö?
Kun katsoo ylös taivaalle, saattaa pian nähdä Amazonin uuden ajan postinkantoa.
Sähköinen lentokone kulkisi 25 kilometrin etäisyyksiä -
ja toimittaisi paketit 30 minuutissa.
Kuluttajamaailma ymmärtää,
että jos saan heidät valitsemaan, ennen kuin he miettivät,
saan heidät ostamaan asioita, joita he eivät tarvitse.
Aistejani pommitetaan muistutuksilla:
"Sinun pitäisi ostaa tämä. Olisit onnellisempi."
Tiedätkö?
Monella tapaa he yrittävät saada alistumaan väkisin.
"Okei, ostan sen! Tarvitsen sitä!"
Amazon palkkaa taas.
Yhtiö aikoo palkata 100 000 työntekijää -
vastatakseen verkkokaupan kysyntään.
Pienempiä kauppoja menetetään paljon,
ja valta vahvistuu näiden jättiläisten käsiin.
Tavara tukee tyytymättömyyttämme monin eri tavoin,
koska se korvaa asiat, jotka oikeasti tuovat meille onnea.
Löysin minimalismin seitsemän vuotta sitten hermoromahduksen keskellä.
Tein liikaa töitä. Olin uupunut. Olin täysin stressaantunut.
Elämässä on oltava muutakin kuin työnteko.
Muistaakseni nousin heti ylös, menin vaatekaapilleni -
ja aloin vetää vaatteitani ulos.
Valvoin aamukolmeen ja pakkasin valtavasti tavaraa.
Kun aloin hiljalleen vapautua asioista, minut valtasi vapauden tunne.
Muutos on tulossa.
Muutos on väistämätöntä, koska emme voi jatkaa kuluttamista -
enemmän kuin planeetta pystyy kantamaan. Se ei ole fyysisesti mahdollista.
Kysymys ei siis ole siitä, muutummeko yhteiskuntana,
vaan siitä, miten muutumme.
Joko suunnitelmallisesti tai katastrofin seurauksena.
Kaikki alkoi yhdestä kysymyksestä.
Miten elämä voisi olla parempaa vähemmällä?
Haluatko teetä? -Toki.
Okei.
Se on... Niin. Okei.
Estetiikka on minulle tärkeää,
mutta tärkeämpää minulle on, ettei ole sotkua.
Kun katsot kotiani, kaikki ei ole välttämättä minimalistista.
Minulla ei ole erityistä minimalistista estetiikkaa.
Minulle se on sitä, ettei ole sotkua.
Sekoitamme usein yksinkertaisuuden helppouteen,
mutta se on päinvastoin.
Yksinkertainen elämä vaatii paljon työtä.
Tarkoituksellisuus vaatii paljon työtä. Virran mukana meneminen on helppoa.
Se on sitä että menee Ikeaan ostamaan halpoja huonekaluja -
joka kerta kun luulee tarvitsevansa huonekalun tai sivupöydän.
On raskasta käydä läpi joitain näitä stoalaisia kokeita -
nähdäkseen, minkä kanssa tai mitä ilman voi elää,
mutta se on työn arvoista.
Ihmiset sanovat: "Katsokaa tämä dokumentti. The Minimalists..."
The Minimalists.
Minimalistit ovat kanssamme. Joshua ja Ryan.
Heillä on kirjoja, podcast ja Netflix-dokumentti,
jotka ohjaavat kuluttajia pienentämään matkaansa onnellisuuteen.
En usko, että on mahdollista ymmärtää, miten meistä tuli minimalisteja -
katsomatta lapsuuttamme.
Me molemmat kasvoimme köyhinä.
Äideillämme oli päihdeongelmia. Meillä ei koskaan ollut tarpeeksi.
Katso tätä. Hulvatonta.
Jopa huonekalut. Ne olivat kuin itsetehtyjä.
Tuo on keittiönkaappimme.
Olin onnellinen poika toiselle luokalle asti,
jolloin vanhempani erosivat.
Monien lapsien vanhemmat eroavat.
Mutta muistan, että elämästä tuli epätoimivaa, kun...
kun äitini jätti isäni.
Muistan, että oli paljon...
Paljon juhlia.
Lapsena se näytti hauskalta.
Äitini osasi saada sen näyttämään hauskalta.
Tapasin Joshin viidennellä luokalla, kun muutin hänen kouluunsa.
Voi olla, että se johtui siitä, että olimme rikkinäisistä kodeista,
ja olimme köyhiä, tai ehkä se oli se, että olimme luokan kaksi lihavinta lasta,
mutta me vain tulimme juttuun, ja meistä tuli parhaita ystäviä.
Olisimme voineet käyttää minimalismia nuoruudessamme,
koska se on pohjimmiltaan voimavarojen tarkoituksenmukaista käyttöä,
ja jos voimavaroja on niukasti, kuten meillä oli,
olisimme pärjänneet paremmin olemalla harkitsevampia niiden suhteen.
Se on mielenkiintoista, koska kun on köyhä -
ja joku tarjoaa jotain, sen ottaa.
Mietin lapsuudenkotiani, ja meillä oli valtavasti tavaraa,
koska otimme kaiken, mitä meille tarjottiin.
Mutta meillä oli paljon tavaraa, jota emme tarvinneet.
Itse asiassa se oli vain sotkua, eikä se tuonut yhtään lisäarvoa.
Kun tilaa on enemmän, se täytetään tavaroilla.
Kun saamme lisää tavaraa, tarvitsemme tilaa -
ja siirrymme säilytyslokeroihin tai isompiin taloihin.
Emme koskaan pysähdy kysymään: "Mikä on olennaista? Mikä on tarpeen?"
Ja: "Kuinka suuri osa tavaroista tuo lisäarvoa elämääni?"
Kymmenen vuotta sitten, 28-vuotiaana, olin saavuttanut kaiken haluamani.
Olin yritykseni 140-vuotiaan vuotisen historian nuorin johtaja,
ja minulla oli kaikki luontoisedut, mitä suuren yrityksen keskijohtajalla on.
Ylelliset autot, vaatekaappi täynnä suunnittelijan vaatteita,
iso esikaupunkitalo, jossa on enemmän vessoja kuin ihmisiä.
Voisi sanoa, että elin amerikkalaista unelmaa.
Mutta sitten äitini kuoli…
ja avioliittoni päättyi.
Molemmat samassa kuussa.
Nämä kaksi asiaa pakottivat minut katsomaan ympärilleni -
ja kyseenalaistamaan elämäni painopisteen.
Tiedätkö, mitä tajusin?
Tajusin keskittyneeni niin sanottuun menestykseen -
ja saavutuksiin, ja etenkin tavaroiden keräämiseen.
Saatoin elää amerikkalaista unelmaa,
mutta se ei ollut minun unelmani. Tarvitsin kaiken, mitä luulin haluavani -
ymmärtääkseni, että ehkä kaikki, mitä halusin,
ei oikeastaan ollutkaan sitä, mitä halusin.
Yritykset ja voiton tavoittelu -
ovat syy tavarariippuvuuteen, jota meillä on tässä maassa.
Yritykset ovat rakentuneet tässä maassa siten,
että niiden pitää jatkaa kasvua.
Yhtiön ensisijainen velvollisuus on osakkeenomistajille,
joille on tuotettava lisääntynyttä tuottoa,
ja se on kapitalismin perusta, kasvu.
En usko, että ongelma liittyy niinkään siihen, miten paljon kasvamme,
vaan siihen, miten vastaamme kysymykseen "minne olemme menossa".
Yksi maailman suurimmista ongelmista on se,
että ihmiset eivät voi vapaasti valita.
Puhumme vapaista markkinoista tai vapaasta yhteiskunnasta,
mutta ihmiset eivät voi vapaasti valita,
koska on vain yksi tai kaksi suurta instituutiota,
joilla on keinotekoisia monopoleja,
ja he päättävät kaikkien puolesta,
mitä voi katsoa, mitä voi kuunnella.
Eli etujemme manipulointi,
luonnollisten mieltymystemme manipulointi on todellista.
Markkinoijat ovat todella vaikuttavia kyvyssään manipuloida mieltä,
kyvyssään luoda tarve tai näennäinen tarve -
jostain, mikä oli mieliteko.
Elämme maailman historian mainostetuimmassa kulttuurissa.
Mieti sitä. Satoja miljoonia dollareita uskotteluun, että tarvitsemme tätä.
Sillä on vaikutuksensa.
Yhdysvalloissa mainontaan käytetyn rahan määrä -
on kasvanut 1950-luvun yli 5 miljardista nykyiseen 240 miljardiin vuodessa.
2000-luvun vaihteesta lähtien -
suuri osa menoista on siirtynyt televisiosta ja radiosta -
digitaaliseen mainontaan.
Tuloksena on älykkäitä ja ennakoivia mainoksia,
jotka tuntevat meidät paremmin kuin me itse.
Yritykset ovat keksineet laitteiden yhdistämisen,
joten he tietävät, milloin haet tabletin tai vaihdat älypuhelimeen,
kun vaihdat kanavan televisiossa -
tai puhut älylaitteellesi.
Käyttämällä GPS:ää laitteillasi -
he seuraavat liikkeitäsi nähdäkseen, mitkä mainostaulut ohitat,
missä kaupoissa käyt,
jopa luottokorttivelkasi.
He kartoittavat liikkeet tietääkseen, milloin on paras hetki viestiä.
Lopputavoite on aina sama: saada ihmiset ostamaan lisää tavaraa.
Yksi temppu, jota he käyttävät, on vajausmainonta.
He lähettävät meille mainoksia,
jotka saavat meidät alitajuisesti tuntemaan riittämättömyyttä,
jos meillä ei ole sitä tuotetta.
"Minua ei rakasteta, jos minulla ei ole tätä hammastahnaa.
Lapseni eivät arvosta minua, jos minulla ei ole tätä tiskiainetta."
Kaikki haluavat tämän.
Se ei poikkea mitenkään salitreenistä.
Se on hierontakäsisauna.
Tämä saa teidät janoiseksi. -Täydellinen setti joka tilanteeseen.
Sen voi nähdä ja tuntea. -Sen voi todella tuntea.
Meitä pommitetaan viestein, ettemme riitä.
Ajattele, mitä se tekee ihmisille, kun joka päivä -
saa jatkuvalla syötöllä viestejä: "Et riitä.
Hiuksesi, vaatteesi, ihosi ja kehosi eivät riitä."
Se on heltymätöntä. Niinpä me sitten haluamme riittää.
Ja koska olemme menettäneet nämä muut tavat riittää...
Muita tapoja riittää on kuulua yhteisöön, toteuttaa tarkoitusta,
että on identiteetti, joka ei tule brändiltä.
Koska olemme menettäneet ne, haluamme kuulua ja tyydyttyä -
ostamalla lisää tavaraa.
Emme sano: "Okei, teen tavarasta idolini."
Järkemme ei sano niin. Kukaan ei tee sitä tahallaan.
Mutta käytöksemme perusteella olemme toimineet niin.
Jos sanoo itselleen: "Jos minulla vain olisi se auto, olisin onnellinen.
Jos asuisin siinä talossa, jos muuttaisimme sinne, olisimme onnellisia.
Jos minulla olisi tuo sohva ja verhot, olisin onnellinen."
Se tarkoittaa, että palvoo tavaroiden alttarilla.
Silloin on virallisesti sairastunut tavaratautiin.
Niinpä siitä tulee henkinen juttu,
koska se kilpailee asioiden kanssa, joilla on oikeasti väliä.
Kaikki myyvät jotain.
Se ei tarkoita että myyminen on aina huonoa.
Haluan että ruokakauppani myy asioita, mitä voin ostaa.
Haluan ostaa ruokaa. Haluan, että he myyvät sitä minulle.
Kyse ei ole ihmisten tuomitsemisesta, koska heillä on oma motiivinsa -
tai jotain, mitä he markkinoivat,
tai tuote, jota he tuputtavat.
Täytyy vain varmistaa, että ymmärtää,
että se, mitä muut tuputtavat, ei aina ole ristiriidatonta.
Se ei aina sovi yhteen sen kanssa, mitä tarvitsee.
Ostoskäyttäytymiseni ennen minimalismia oli pakonomaista.
Käytin rahaa, enkä hallinnut sitä.
Shoppailu oli henkistä tukea. Se oli paikka, jossa käydä.
Jotkut syövät tunteisiin, minä kävin ostoksilla.
Olin hulluna aleista.
Halusin siis löytää sen 99 prosentin alennuksella olevan tuotteen,
jotta saisin valtavan alen.
Ostin tuotteen todennäköisesti ajatellen, että se olisi ainoa mahdollisuuteni.
Minulla oli kynsisaksia.
Ostin hienoja, normaaleja, tavallisia. Niitä, joissa oli jotain erilaista.
Ostin ihan satunnaista tavaraa, ja sitten tajusin,
että tuhlaan rahani asioihin, joita minulla jo on.
Ostin skootterin. 150-kuutioinen skootteri.
Luulin, että se muuttaisi elämäni.
Kuvittelin mielessäni, että ajaisin sitä Atlantassa.
Jos on ollut Atlantan liikenteessä,
viimeinen asia, mitä haluaa, on ajaa siellä skootterilla.
Tuntui, että olin ansainnut sen. Tunsin tehneeni töitä,
ja että nämä kauniit esineet toisivat minulle onnen.
Sitten hiipivät häpeän tunne ja syyllisyys,
ja laskut ilmestyivät. Se oli noidankehä.
Se on outoa näin jälkikäteen,
mutta en tajunnut lapsena, että olimme köyhiä.
Meillä oli ruokaleimoja ja valtion apua,
mutta se vaikutti normaalilta.
Köyhyys oli kuin happea.
Se oli ympärilläni, mutta en nähnyt sitä.
Se vain oli siellä.
Pian syntymäni jälkeen isäni mielenterveys kääntyi huonompaan suuntaan,
ja silloin kaikki alkoi muuttua.
Kun äiti meni naimisiin isäni kanssa, hän ei tajunnut, että hän kärsi -
maanisdepressiivisyydestä ja skitsofreniasta, mutta -
se selvisi hänelle pian.
Isän mielisairautta pahensi alkoholismi,
mikä teki hänestä ilkeän, aggressiivisen ja täysin arvaamattoman.
Fyysinen pahoinpitely alkoi, kun olin noin kolmevuotias.
Itse asiassa ensimmäinen muistoni lapsena on,
että isäni sammutti savukkeen äitini paljaalle rinnalle.
Asiat vain pahenivat, kunnes lopulta pakenimme.
Äiti ja minä muutimme 20 kilometriä etelään Daytonin esikaupunkiin,
mikä kuulostaa hyvältä.
Esikaupunkiin!
Mutta se ei ollut mukavaa.
Se on oikealla.
Näetkö tuon vihreän talon? Siinä se on.
Hitto.
Katso tuota.
Se on laudoitettu, ja siinä on kääreet.
Haluatko katsoa?
Asuimme talossa, joka oli kirjaimellisesti hajoavassa.
Vuokra oli 200 dollaria kuukaudessa.
Kotimme haisi aina tyhjiltä oluttölkeiltä ja tupakansavulta.
Voin haistaa sen yhä.
Torakat hajaantuivat aina kun sytytin keittiön valon.
Kun virta katkaistiin,
käytimme jatkojohtoa naapurista pitääksemme television päällä.
Etuovesta.
Paska.
Näyttää siltä, että se on vallattu. Se hajoaa liitoksistaan.
Kun muutimme tänne, tiedän että saimme ruokaleimoja.
Lapsena en tiennyt eroa valkoisen ja vihreän rahan välillä,
koska ruokaleimat olivat valkoisia seteleitä,
ja vihreä raha oli vain rahaa.
Hän vaihtoi...
Hän vaihtoi valkoisia seteleitä -
vihreisiin, koska niitä tarvittiin alkoholin ostamiseen.
Sitten hän osti halvinta olutta.
Milwaukee's Bestiä tai viiniä hyllyn pohjalta.
Tulin joka päivä koulusta kotiin. Olin ehkä kuusi.
Löysin äidin sohvalle sammuneena -
päivä toisensa jälkeen.
Siitä tuli normaali tapahtuma.
En tajunnut sitä silloin,
mutta ajattelin, että se oli minun syytäni.
Ongelmien myötä äidin juominen paheni.
Älä käsitä väärin. Äiti oli hyvä ihminen,
jolla oli hyvä sydän ja loistava huumorintaju.
Jossain vaiheessa hän oli vain menettänyt merkityksen elämältään.
Tiesin, että ainoa keino katkaista kierre,
ainoa keino löytää hänen kadottomansa merkitys,
oli tehdä paljon rahaa, kun kasvaisin aikuiseksi.
Muistan, kun olin teini,
ja vietin suurimman osan kesistäni tehden töitä isälleni,
maalaten ja tapettia kiinnittäen.
Olisittepa nähneet joitakin taloja, joissa työskentelimme.
Jotkut olivat uskomattoman hienoja.
900 neliötä autotallia, sisäuima-altaita, yksityisiä keilaratoja.
En halunnut omistaa samoja asioita itse, mutta se oli aika vaikuttavaa.
Eräänä päivänä aloimme työstää todella upeaa taloa.
Se ei ollut mikään miljoonien dollarien hieno talo,
mutta se oli hienompi kuin mitä vanhemmillani oli ikinä ollut.
Heidän kotinsa seinät -
oli koristeltu ystävien ja perheen hymyilevillä kasvoilla,
mikä kertoi samaa tarinaa heidän onnestaan.
Ja heidän kotinsa tavara, se täytti jokaisen nurkan.
Kuvittelin, että asuisin siellä.
Kuvittelin, miten onnellinen olisin,
jos voisin omistaa sellaisen talon täynnä kaikkea sitä tavaraa.
Niinpä kysyin isältäni:
"Kuinka paljon minun täytyy tienata saadakseni tällaisen talon?"
Hän katsoi minua ja sanoi: "Poika, jos tienaat 50 000 dollaria vuodessa,
sinulla olisi varaa tällaiseen paikkaan."
Siitä tuli vertailuarvoni. 50 000 dollaria.
Sitten lukion viimeisenä vuotena -
Josh ja minä istuimme yhdessä yksinäisen lounaspöydän ääressä -
ja aloimme puhua siitä, mitä tekisimme valmistumisen jälkeen.
Sanoin hänelle: "En tiedä, mitä teen,
mutta jos keksin, miten tienata 50 000 dollaria vuodessa,
tiedän, että olen onnellinen."
Niinpä minä sitten tein sen. Samoin Josh.
Saimme myyntitöitä, ja aloimme ansaita 50 tonnia.
Jokin meni pieleen.
En ollut onnellinen. Minun piti palata lähtöruutuun.
Luojan kiitos, sain selville, mitä oli tapahtunut.
Olin unohtanut huomioida inflaation.
Niinpä ajattelin:
"Ehkä 65 000 dollaria vuodessa, ehkä se oli onnea.
Tai ehkä 90 000, tai kuusi numeroa,
tai ehkä jos omistaisin paljon tavaraa.
Ehkä se oli onnea."
Mikä onni olikin, tiesin, että sen saavuttaessani -
tuntisin viimein vapauden.
Ostin uusia autoja, elektroniikkaa ja kaapit täyteen kalliita vaatteita.
Ostin kalliita sisustusesineitä ja huonekaluja,
ja minulla oli aina uusimmat laitteet.
Kun pankissa ei ollut tarpeeksi rahaa, maksoin kalliit ateriat,
juomakierrokset ja typerät lomat luottokortilla.
Kun ansaitsin enemmän rahaa, käytin enemmän rahaa.
Kaikki onnen etsimiseen.
Kaikki amerikkalaisen unelman eteen.
Erikoista minusta on se,
että maahanmuuttajalle amerikkalainen unelma on yhä hyvä asia.
Luulen, että vain ihmiset, jotka kasvoivat siinä unelmassa,
eivät enää arvosta sitä, koska siitä onkin tullut painajainen.
Ihmiset työskentelevät enemmän kuin missään muussa teollistuneessa maassa.
riippuen siitä, mitä tietoja katsoo, mutta teemme todella pitkää päivää.
Työskentelemme yhtä paljon kuin feodaalisen yhteiskunnan aikaan.
Meillä on lyhyet lomat, jos yhtään.
Puolet maasta eivät pidä edes kahta viikkoa.
Työmatkoihin kuluu enemmän aikaa kuin ennen,
ja vietämme enemmän aikaa yksin ruutujen edessä kuin koskaan aiemmin.
Menetämme asiat, jotka oikeasti tekevät meistä onnellisia -
ja lisäävät yhteiskunnan turvallisuutta,
eli yhteisöllisyyden.
Menetämme sen, ja vaihdamme sen ajan töiden tekemiseen ja tavaran ostamiseen.
Se, mitä elämään ei halua, on tämä loputon pyrkimyksen horisontti.
"Tarvitsen vain vähän enemmän tätä tai enemmän tuota.
Lisää menestystä, isommat tulot, lisää varallisuutta, isompi talo,
isompi auto, isompi tämä", koska se on vain loputon musta aukko.
Kun saamme kaikki haluamamme asiat,
olemme yleensä väärässä ennustuksissamme siitä,
miten onnellisia olisimme,
koska aivot normalisoivat ne asiat.
Muutaman kuukauden kuluttua se normalisoituu,
ja silloin sanoo: "Okei, se oli mahtavaa silloin,
mutta nyt minulla on uusia haluja, uusia unelmia",
ja kaikki, mikä on tämän päivän katto,
on huomisen pohjakerros uudelle tasolle, johon yrittää päästä.
Amerikkalainen unelma on itse asiassa vapauden tunne.
Miten sen saa? Keräämällä vain lisää rahaa?
Ei, en tee sitä.
Ei myöskään keräämällä lisää tavaraa -
kasvavan rahamäärän mukaan, koska sekin on hoipertelua.
Sitä on vain lisännyt nollia omaan tyhmyyteensä.
Täytyy oppia supistamaan niin sanottuja tarpeitaan.
jotta voi luoda elämään puskurin -
ja luoda itsenäisyyden, kun on tarpeeksi säästöjä,
jotta voi sanoa: "Ota työ ja työnnä se persuksiisi", jos tarvitsee.
Ei tarvitse murehtia isoista veloista.
Ei osta asioita, joita ei tarvitse, rahalla, jota ei ole,
vakuuttaakseen ihmiset, joista ei pidä.
Joten sitä on siis luopunut itsenäisyydestään, vapaudestaan,
vastineeksi tavaroista, jotka eivät ole minkään arvoisia -
ensi vuoden autotallimyynnissä.
Sitä tuntee ostokatumusta, ja samalla on uhkapelurin dilemma.
Sitä pelasi sen takia, ja nyt sen sai.
Haluaako siitä luopua, vaikka se tekee onnettomaksi?
Uskon, että osa prosessia meille kaikille -
on varmistaa, että tavoittelemme sitä, mitä todella haluamme.
Ja kun meillä on jotain, teemme rehellisen arvioinnin:
"Haluanko määritellä elämäni tällä? Haluanko todella pitää tämän?"
Amerikkalaisen unelman jahtaaminen maksoi minulle paljon muutakin kuin rahaa.
Elämäni oli täynnä stressiä, ahdistusta ja tyytymättömyyttä.
Se johti pisteeseen, jolloin en tiennyt, mikä oli tärkeää.
Mutta yksi asia oli selvä.
Elämässäni oli aukko.
Yritin siis täyttää tuon tyhjiön samalla tavalla kuin monet muut.
Tavaroilla.
Jatkoin töitä 60, 70, joskus 80 tuntia viikossa,
jättäen elämäni tärkeimmät asiat.
Olin tuskin ajatellut terveyttäni tai suhteitani -
tai asioita, joihin tunsin intohimoa.
Elin palkasta palkkaan.
Elin palkkaa varten. Elin tavaroita varten.
Tein luottokorttiostoksia, tuhlasin holtittomasti -
ja kasvatin velkaa säilyttääkseni elämäntavan,
josta en edes nauttinut.
Minulla oli tavaraa kuluttajavetoisen elämäni täyttämiseen.
Jättitelevisiot, hienot astiastot, kodinkoneet ruostumattomasta teräksestä,
marmoriset työtasot, kalliit kellot, räätälöidyt puvut -
ja paljon, paljon muuta.
Vuoden 2008 loppupuolella, kaksi päivää ennen joulua,
sain puhelun äidiltä.
Hän oli muuttanut Floridaan aiemmin sinä vuonna -
ja jäänyt viimein eläkkeelle sosiaaliturvalla.
Mutta 23. joulukuuta hän sai selville,
että hänellä oli neljännen vaiheen keuhkosyöpä.
Alle vuoden kuluttua hän oli poissa.
Nyt vietin paljon aikaa äidin kanssa Floridassa,
kun hän kamppaili kemoterapian ja sädehoitojen kanssa.
Kun hän kuoli, tajusin, että minun piti tehdä viimeinen vierailu.
Tällä kertaa oli kyse hänen tavaroistaan.
Lensin Ohion Daytonista St. Pete Beachille Floridaan.
Kun tulin, tiedätkö, mitä löysin?
Tavaraa.
Kuin kolmen talon tavarat olisi sullottu äidin pieneen yhden makuuhuoneen asuntoon.
Äiti ei ollut kuitenkaan hamstraaja.
En löytänyt kuolleita kissoja pakastimesta.
Mutta hän omisti paljon tavaraa. 65 vuoden keräilyn saldo.
Tiesitkö, että amerikkalaisessa kotitaloudessa on yli 300 000 tavaraa?
300 000!
Katso vain tavallista kellaria, ullakkoa tai autotallia.
Mitä näet?
Käyttämättömiä urheiluvälineitä, treenivarusteita,
retkeilyvarusteita, joulukoristeita, soittimia, varaosia,
vanhentunutta elektroniikkaa, kaikenlaisia johtoja ja kaapeleita,
lehtiä, kasetteja ja cd-levyjä,
roinaa ja rihkamaa ja helyjä -
ja kaikki ne asiat, jotka unohdimme omistavamme.
Laatikoita ja astioita ja kokonaisia huoneita täynnä tavaraa.
Meillä oli valtavasti kaikenlaista.
Vaatekaappini oli hallitsematon.
Minulla oli vaatekaappi täynnä vaatteita, lipasto täynnä vaatteita.
Kuvausvälineitä, polkupyörävarusteita.
Ihonhoitotuoteita, kauneudenhoitoa.
Kenkiä, kukkaroita.
Avasin kaapin, ja sieltä tippui rojua.
En tiedä miksi, mutta minulla oli kolmet nappikset,
vaikka en edes pelaa jalkapalloa.
Juttuja, joita ihmiset olivat antaneet vuosien saatossa,
olivatpa ne sitten kortteja tai esineitä -
tai lipukkeita, jotka olin säilyttänyt tapahtumista.
Mutta se oli vain loputon kääntöportti: "Tarvitsen sitä. Tarvitsen tätä. "
On todella helppoa ostaa asioita, joiden luulemme olevan ratkaisu ongelmiin.
Muistan, kun sain lapsia ja halusin heidän nukkuvan hyvin.
Ajattelin, että tarvitsen vain täydellisen nukuttamislaitteen.
Minulla oli siis varmaan neljä erilaista kapaloa,
monta erilaista kantolaitetta.
Jos menee Amazoniin, sieltä löytyy kymmeniä ja kymmeniä -
erilaisia mekanismeja, joilla saada vauvat nukkumaan.
Laitteita, joita voi ostaa.
Mutta tosiasiassa vauvojen nukuttaminen vain on todella vaikeaa,
ja voimme joutua ansaan yrittäessämme ostaa itsemme pois raskaista ajoista.
Se ei yleensä onnistu, ja se on hyvin kallista.
Mielestäni paras tapa tietää, onko tavaraa liikaa,
ei ole odottaa, loppuuko tila niiden säilyttämiseen,
vaan kysyä, onko niille enää käyttöä.
Kun tavaralle ei ole enää käyttöä,
vaikka tavaroita ei olisikaan enempää, tavaraa on jo liikaa.
Olemme masentuneita ja tyhjiä, vaikka elämmekin runsaudessa,
koska jos saa lisää vääriä asioita, se onkin vähemmän.
On syvempiä asioita, jotka tyydyttävät meidät.
Tarvitsemme merkitystä, edistystä ja läheisyyttä.
Minimalismin viesti on niin voimakas,
koska ahmimme vääriä asioita -
ja kuolemme nälkään oikeasti tärkeistä asioista.
Mutta tietenkään suurin osa meistä ei ole hamstraajia.
Ei.
Pidämme vain tavarasta kiinni.
Pidämme kiinni kerätyistä muistoista.
Tiedän, että äiti teki niin, enkä tiennyt, mitä tekisin niille.
Niinpä tein, mitä hyvän pojan kuuluukin.
Soitin U-Hauliin.
Soitin U-Hauliin, ja pyysin heidän suurinta autoaan.
Itse asiassa tarvitsin niin suuren, että jouduin odottamaan,
kunnes 26-metrinen rekka oli vapaana.
Kun odotin U-Haulin saapumista,
kutsuin äidin ystäviä auttamaan minua lajittelemisessa.
Tavaraa oli niin paljon, etten olisi pystynyt siihen yksin.
Hänen olohuoneensa oli täynnä antiikkihuonekaluja,
vanhoja maalauksia ja tolkuttomasti pitsiliinoja.
Hänen keittiönsä oli täynnä satoja lautasia, kuppeja, kulhoja -
ja sekalaisia työvälineitä.
Kylpyhuoneessa oli tarpeeksi meikkejä, kasvovoiteita ja hygieniatuotteita -
pienen kauneudenhoitoyrityksen perustamiseksi.
Näytti siltä, että joku pyöritti hotellia hänen liinavaatekaapistaan,
joka oli täynnä erilaisia kylpypyyhkeitä, rantapyyhkeitä ja tiskipyyhkeitä.
Äidin makuuhuoneesta en viitsi edes puhua.
Miksi äidillä oli 14 talvitakkia makuuhuoneensa kaapissa?
Mieti nyt. Hän asui St. Peten rannalla.
FLORIDA
Joka tapauksessa yritin siinä pakata äidin tavaroita,
kun katsoin hänen sänkynsä alle.
Huomasin nämä neljä laatikkoa, vanhoja tulostinpaperilaatikoita.
Raskaita, sinetöity runsaalla teipillä.
Huomasin, että jokainen laatikko -
oli merkitty numerolla, joka oli kirjoitettu mustalla tussilla.
Seisoin siinä.
Katselin alas…
ja mietin, mitä laatikoissa voisi olla.
Kävi ilmi, että siellä oli vanhat ala-asteen paperini.
Ensimmäisestä luokasta neljännelle.
Kun avasin laatikot, uteliaisuuteni kasvoi,
ja mietin itsekseni: "Miksi äiti takertui kaikkiin noihin hölmöihin papereihin?"
Sitten kaikki muistot palasivat, ja se oli ilmiselvää.
Äiti oli pitänyt kiinni minusta.
Äiti piti kiinni muistoista, jotka olivat laatikoissa. Eikö?
Mutta hetkinen.
Laatikot olivat olleet kiinni yli kahden vuosikymmenen ajan.
Oli selvää, ettei äiti ei ollut avannut laatikoiden muistoja,
mikä auttoi minua ymmärtämään jotain tärkeää.
Muistomme eivät ole tavaroissamme.
Muistomme ovat sisällämme.
Äidin ei tarvinnut pitää kiinni niistä laatikoista.
En ollut niissä laatikoissa.
Mutta sitten katselin hänen asuntoaan. Katselin hänen tavaroitaan,
ja tajusin, että olin valmis tekemään samoin.
Jos olen rehellinen itselleni,
aioin itsekkäästi takertua äidin tavaroihin.
Mutta tietenkään en saisi siitä mitään todellista arvoa,
koska tavarat olivat siellä lukkojen takana.
Mutta totuus on, että kun päästin irti,
tajusin, että voisin lisätä arvoa muiden elämään.
Lahjoitin suurimman osan tavaroista hänen ystävilleen -
ja hyväntekeväisyysjärjestöille löytääkseni tavaroille uuden kodin.
Niillä harvoilla esineillä, jotka myin,
lahjoitin ne rahat hyväntekeväisyysjärjestöille,
jotka auttoivat äitiä kemoterapiassa ja sädehoidossa.
Tajusin, että voisin auttaa muita kuin itseäni,
jos olisin valmis päästämään irti.
Kun palasin vihdoin Ohioon,
toin vain kourallisen tunnearvoltaan tärkeitä esineitä.
Vanha maalaus, muutama valokuva,
ehkä pari pitsiliinaakin.
Ymmärsin, että mitä vähemmän tunne-esineitä on,
sitä enemmän voimme niistä nauttia.
Muutamat säilyttämäni tavarat ovat paljon arvokkaampia -
kuin jos ne olisivat olleet helyjä helyjen joukossa.
Ennen kaikkea minun piti päästää irti omasta painolastistani,
ennen kuin voisin mennä eteenpäin.
Jotta voisin mennä eteenpäin...
minun piti tarkastella omaa elämääni.
Minulla oli järjestäytynyt elämä.
Mutta oikeasti olin vain hyvin järjestäytynyt hamstraaja.
Jos olisi katsonut pinnan alle,
sieltä olisi löytynyt eliniän verran hallitsematonta kuluttamista.
Kun yritykset jatkavat innovaatiota, itsehillintämme käy yhä vaikeammaksi.
Ulkoistettu työvoima -
sekä kehitys kuljetuksessa, tuotannossa ja logistiikassa,
ovat laskeneet kulutustuotteiden hinnat kaikkien aikojen alimmalle tasolle.
Nyt kun yhdellä napsautuksella saa saman päivän kuljetuksen -
ja yhteiskunta on normalisoinut luottokorttiluoton,
olemme kaivaneet itsellemme haudan.
Tavallisella amerikkalaisella on neljä luottokorttia lompakossaan,
ja velkaantuneella kotitaloudella on luottokorttivelkaa keskimäärin -
yli 16 000 dollaria.
Joka vuosi kulutamme enemmän kenkiin, koruihin ja kelloihin -
kuin korkeakoulutukseen.
Muista lapsuudesta layawayn.
Menimme tavarataloon valitsemaan kouluvaatteita,
ja äitini osti ne layawaylla,
eli hän suoritti maksun kerran viikossa useiden viikkojen ajan,
kunnes hän oli maksanut ostokset kokonaisuudessaan.
Silloin saimme tuoda tavarat kotiin.
Tätä konseptia ei ole enää olemassa.
Jos haluat jotain, näytä luottokorttia ja ota se heti.
Uskon, että toiminnalliset muutokset ostotavoissamme -
ovat vaikuttaneet odotuksiimme -
ja käsitykseemme siitä, mitä ansaitsemme -
ja milloin meidän pitäisi saada se.
Amerikka on valitettavasti muuttunut emotionaalisesti epäkypsäksi.
"Haluan sen ja haluan sen nyt, ja ansaitsen sen, koska hengitän ilmaa."
Tämä on nelivuotias lapsi murokäytävällä -
itkuraivareissa, koska hän ei saa Froot Loopsia.
Mutta puhunkin 54-vuotiaasta naisesta tai miehestä,
koska hän ei voi ostaa haluamaansa tavaraa,
koska hänellä ei ole rahaa.
Arvaa mitä? Sinulla ei ikinä ole rahaa kaikkeen, mitä haluat.
Velka, joka aiheuttaa eniten ongelmia yhteiskunnassamme -
johtuu tarpeesta näyttää menestyvältä.
Itselle annetaan tarpeetonta taakkaa jonkinlaisen mielikuvan ylläpitämiseksi.
Jos minulla ei ole varaa BMW:hen,
mutta otan velkaa hankkiakseni sen,
teen sen, koska haluan sosiaalisia palkintoja,
että minut nähdään tietyntyyppisenä ihmisenä.
Kun perustarpeet on täytetty, se, mikä meille riittää,
riippuu ympärillämme olevista ihmisistä.
Siitä tulee sanonta "pysyä Jonesien perässä".
Arvioimme huonekalumme, vaatteemme ja automme -
ympäröivien ihmisten perusteella.
Aiemmin ihmiset ympärillämme tulivat -
samanlaisista sosioekonomisista taustoista,
joten ajattelimme: "Okei, kaikilla on samat asiat."
Mutta nyt, television ja sosiaalisen median myötä,
on tapahtunut niin sanottu vertailuryhmän vertikaalinen laajeneminen.
Nyt vertaan hiuksiani Jennifer Anistonin hiuksiin.
Nyt vertaan taloani Kim Kardashianin taloon.
Olemme stressaantuneempia ja tyytymättömimpiä kuin koskaan aiemmin,
koska tiedämme enemmän, tai luulemme tietävämme enemmän siitä,
mitä naapureidemme ja ystäviemme talossa tapahtuu.
Vertailu on paljon voimakkaampaa kuin aiemmissa sukupolvissa,
ja vertaamme elämäämme jatkuvasti muiden ihmisten elämiin.
Kun teemme niin, siinä harvoin voittaa.
Tämän sukupolven, enemmän kuin aiempien,
täytyy oppia hallitsemaan huomiotamme,
koska niin monet ihmiset kilpailevat siitä -
ja sanovat meille: "Katso tätä, niin olet onnellinen!
Osta tämä, niin olet onnellinen!"
On otettava takapakkia ja sanottava: "Ei. Ensin tarvitsen aikaa,
jotta voin itse miettiä, mikä tekee minut onnelliseksi."
Minulle kaikki alkoi yhdestä kysymyksestä.
Miten elämä voisi olla parempaa vähemmällä?
Vastaamalla siihen kysymykseen tunnistin minimalismin tarkoituksen.
Ja kysymystä "miten" tärkeämpää oli kysyä "miksi".
Yksinkertaistamalla elämääni minulla olisi enemmän aikaa -
terveydelleni, suhteilleni, luovuudelleni, raha-asioilleni,
ja voisin auttaa muitakin kuin itseäni.
Ymmärsin minimalismin edut jo kauan ennen kuin siivosin vaatehuoneen.
Ja kun minun oli aika alkaa siivota, aloitin pienestä.
Kysyin itseltäni toisen kysymyksen.
Mitä jos poistaisit yhden tavaran elämästäsi -
joka päivä kuukauden ajan? Vain yhden. Mitä tapahtuisi?
Minäpä kerron. Hankkiuduin eroon yli 30 esineestä 30 päivän aikana.
Esineitä oli paljon enemmän.
Siitä tuli henkilökohtainen haaste nähdä, mistä voisin hankkiutua eroon.
Kävin läpi huoneeni ja kaappini, komeroni ja eteiseni,
autoni ja toimistoni, mylläten esineitä, joista voisin hankkiutua eroon,
säilyttäen vain tavarat, jotka toivat elämälleni lisäarvoa.
Mietin jokaista esinettäni kotona kysyen:
"Tuoko tämä lisäarvoa elämääni?"
Mitä enemmän esitin sitä kysymystä, sitä enemmän sain lisäpontta -
minimalismin omaksuminen helpottui päivä päivältä.
Mitä enemmän sitä tekee,
sitä vapaammalta, onnellisemmalta ja kevyemmältä tuntuu -
ja sitä enemmän haluaa tavarasta eroon.
Minulle pari paitaa oli lopulta puoli kaappia.
Muutaman levyn sijaan heitin pois kokoelman käyttämättömiä levyjä.
Romulaatikot eivät olleet enää romulaatikkoja.
Se on kaunis kierre. Mitä enemmän toimii, sitä enemmän haluaa toimia.
Kun aloin hankkiutua eroon tavaroista, pääsin vauhdin huumaan.
Se oli kuin lumipallo, jota en voinut pysäyttää.
Olin valmis heittämään pois mahdollisimman paljon.
Kun avaa nuo laatikot ja katsoo, mitä niiden takana on,
en usko, että edes tiesin -
puoliakaan niistä tavaroista, mitä siellä oli piilossa.
Se auttoi, kun keskittyi vain yhteen osaan taloa,
sen sijaan että ajatteli:
"Minulla on 35 vuoden edestä tavaraa, josta minun pitää päästä eroon."
Hankkiuduimme eroon vuokravarastostamme.
Valtavasta varastovuokrasta, josta olimme maksaneet vuosia,
emmekä edes tienneet, mitä siellä oli.
Poissa.
Muistan, kun kävin läpi cd-kokoelmaani,
enkä edes muistanut, oliko autossani cd-soitinta.
Silloin tajusin: "Minun ei varmaan kannata säilyttää levyjä,
jos en tiedä, voinko soittaa niitä.
Kun aloin hankkiutua eroon tavarasta, tunsin oloni paljon vapaammaksi.
Se oli vapautta.
Hankkiuduin eroon 14 housuparista. En voinut uskoa, mikä pino niitä oli.
Minä itse asiassa laskin ne -
ja sanoin: "Kaapissa lojuu 14 paria housuja!"
Laitoimme talomme myyntiin, koska halusimme aloittaa alusta -
ja nauttia elämästä, olla vapaita.
Oli vapauttava tunne aloittaa se, joten minä vain jatkoin sitä.
Kahdeksan kuukauden aikana äitini kuoleman jälkeen -
olin hylännyt yli 90 prosenttia aineellisesta omaisuudestani.
Vaikka jos tulisit nyt käymään luonani, et varmaan sanoisi:
"Voi luoja!
Tämä tyyppi on minimalisti!"
Ei, kysyisit luultavasti vain, miten pidämme kaiken niin järjestyksessä,
ja sanoisin, että perheemme ei omista paljon,
mutta kaikki, mitä omistamme, tuo todellista arvoa elämäämme.
Jokaisella tavarallamme, vaatteillamme,
autollamme, keittiövälineillämme ja huonekaluillamme -
on tehtävä.
Minimalistina jokainen tavara palvelee jotakin tarkoitusta -
tai tuo minulle iloa, ja kaikki muu on poissa tieltä.
Kun olin siivonnut rojut,
halusin viimein alkaa esittää syvempiä kysymyksiä.
"Milloin annoin niin paljon merkitystä näille aineellisille omaisuuksille?
Mikä on todella tärkeää elämässäni?
Miksi olen ollut niin tyytymätön?
Kuka haluan olla ja miten määrittelen oman menestykseni?"
Nämä ovat vaikeita kysymyksiä, joilla on vaikeita vastauksia,
mutta ne ovat paljon tärkeämpiä kuin liikatavaran heittäminen pois.
Jos emme vastaa näihin kysymyksiin huolellisesti,
perusteellisesti...
niin kaapit, jotka juuri siivosimme,
täyttyvät uusilla ostoksilla jo lähitulevaisuudessa.
Kun päästin irti -
ja aloin kohdata elämän vaikeimpia kysymyksiä,
elämäni yksinkertaistui.
Ihmiset huomasivat myös eron.
Paras ystäväni, mies nimeltä Ryan Nicodemus,
jonka olen tuntenut siitä saakka, kun olimme läskejä vitosluokkalaisia...
Hän tuli luokseni ja sanoi:
"Miksi hitossa olet noin onnellinen?"
Joten kerroin hänelle minimalismista.
Hän sanoi: "Mitä helvettiä minimalismi on?
Ja minä sanoin: "Minimalismi on asia, joka vie meidät asioiden ohi,
jotta voimme tehdä tilaa elämän tärkeimmille asioille,
jotka eivät oikeastaan ole asioita.
Tiedätkö mitä?
Luulen, että sinäkin voisit hyötyä minimalismista, koska…
No, sinulla on paljon rojua.
Silloin muistan, että todella…
mietin, mitä teit eri tavalla elämässäsi.
Minun piti selvittää: "Mitä Josh tekee toisin?"
Koska elämäni oli niin hallitsematonta. Minun piti tehdä muutos.
Olit selvästi tehnyt muutoksia, joten…
Muistan, kun kutsuin sinut hienolle lounaalle Subwayhin.
Niin. -Istuimme alas ja...
söimme voileipiämme,
ja muistan kysyneeni: "Miksi hitossa olet noin onnellinen?
Jos se et olisi ollut sinä, joka kertoi minulle minimalismista,
jos se olisi ollut joku muu,
en tiedä, olisinko lähtenyt kokeilemaan sitä niin nopeasti.
Kun istuimme siinä lounaalla,
hän puhui siitä, miten hän oli viettänyt kuluneet kuukaudet yksinkertaistaen.
Selvittäen sotkua. Tehden tilaa elämän tärkeimmille asioille.
Joten minä, koska olen ongelmanratkaisija,
päätin ryhtyä minimalistiksi siltä istumalta.
Katsoin Joshia ja ilmoitin innoissani:
"Okei, olen messissä. Teen sen! Minusta tulee minimalisti.
Mitä nyt?"
En halunnut viettää kuukausia hitaasti supistaen, kuten hän oli tehnyt.
Se toimi hänelle, mutta minä halusin nopeampia tuloksia.
Joten keksimme villin idean nimeltä pakkausjuhlat.
Päätimme pakata tavarani kuin olisin muuttamassa.
Sitten purkaisin vain tarvitsemani tavarat seuraavien kolmen viikon aikana.
Josh tuli tänne ja auttoi minua laittamaan kaiken laatikoihin.
Vaatteeni, keittiövälineeni, pyyhkeeni, televisiot,
elektroniikkani, valokuvani ja maalaukseni, hygieniatarvikkeeni.
Kaiken. Teeskentelimme, että olin muuttamassa.
Yhdeksän tunnin ja muutaman pizzatoimituksen jälkeen -
istuimme toisessa olohuoneessamme -
tuijottaen laatikkopinoja, jotka lähentelivät kattoa.
Kaikki omistamani,
kaikki, minkä eteen olin tehnyt töitä viimeisten kymmenen vuoden aikana,
oli siinä huoneessa.
Vain laatikkoja laatikoiden päällä.
Jokainen laatikko oli hyvin merkitty,
jotta tietäisin, mistä hakisin tarvitsemani esineen.
Niissä saattoi lukea "romulaatikko", "olohuone numero yksi",
"keittiövälineet", "romulaatikko numero seitsemän".
Vietin seuraavat 21 päivää purkamalla vain tarvitsemani tavarat.
Hammasharjani, sänkyni ja lakanani,
työvaatteita, huonekalut, joita oikeasti käytin,
työkalusarjan, joitakin keittiövälineitä.
Vain asioita, jotka toivat lisäarvoa elämääni.
Kolmen viikon jälkeen -
80 prosenttia tavaroistani oli yhä niissä laatikoissa.
Lojuivat siellä vain, avaamattomina.
Katsoin niitä laatikoita, enkä edes muistanut, mitä useimmissa oli.
Kaikki ne asiat, jotka toin elämääni tullakseni onnelliseksi…
eivät tehneet työtään.
Silloin päätin päästää irti. Tiedätkö mitä?
Aloin tuntea oloni vapaaksi ensimmäistä kertaa elämässäni.
Sain aikani takaisin.
Sain elämäni takaisin.
Ja kun muutin elämääni,
keskityin yhteisöllisyyteen, en kulutukseen.
Antamiseen, en ottamiseen.
Ihmisiin, en tavaraan.
Se sai meidät todella arvioimaan elämämme uudelleen,
arvioimaan tavoitteemme ja sitoumuksemme.
Ystävät, perhe ja kollegat ovat huomanneet -
suuren muutoksen minussa.
Sain tilaisuuden -
olla se ihminen, josta ennen vain puhuin.
Koska arvoni ovat järjestäytyneet uudelleen,
olen kiitollinen jokaisesta hetkestä.
Aloin löytää itseni uudelleen.
Ja siitä olen kiitollinen.
Minimalismi…
Se muutti elämäni.
Se tunne huuhtoutui ylitseni. Se oli todella häkellyttävää.
Se oli suuri yltäkylläisyyden tunne.
Yltäkylläisyyden tunne, jossa kaikki on hyvin, kun mitään ei puutu.
En usko, että…
Tunteet nousevat vieläkin pintaan, kun ajattelen sitä.
En usko, että olin tuntenut sitä sen jälkeen kun olin neljän tai viiden vanha.
Tämä syvä tietämys siitä, että kaikki mitä halusin,
kaikki mitä etsin, tarvitsin...
Minulla oli se jo.
Hieman yli vuosi pakkausjuhlakokeilun jälkeen -
jotain odottamatonta tapahtui.
Pomoni soitti perjantaiaamuna -
ja käski ajaa Cincinnattiin iltapäivällä -
tapaamaan häntä yhtiön henkilöstötoimistossa.
Kävelin kokoushuoneeseen ja näin pomoni -
ja henkilöstöosaston edustajan istuvan kokouspöydän toisella puolella.
Pomoni pudisti päätään.
"Olemme poistaneet asemasi viimeisessä leikkauskierroksessa", pomoni sanoi.
"Tämä muutos tulee voimaan heti."
Saatuani seitsemän ylennystä alle kymmenen vuoden aikana -
minut irtisanottiin ilman varoitusaikaa.
Sitten yllätyin seuraavasta ajatuksestani.
"Eikö tämä ole parasta, mitä minulle olisi voinut tapahtua?"
Kuin harteilta olisi pudonnut raskas taakka.
Tiesin, että minun oli aika siirtyä eteenpäin,
ja tämä oli tarvitsemani sysäys.
Koko näkökulmani oli muuttunut.
Sitten ajattelin:
"Ihmiset voisivat löytää arvoa tarinastani.
He voisivat löytää arvoa meidän tarinastamme."
Joten Josh ja minä päätimme tehdä, mitä 30-vuotiaat tyypit tekevät.
Aloitimme blogin.
Se oli vuosikymmen sitten.
Ja tiedätkö mitä? Jotain ihmeellistä tapahtui.
Viisikymmentäkaksi ihmistä kävi sivuillamme ensimmäisen kuukauden aikana.
Se saattaa kuulostaa mitättömältä, mutta me olimme innoissamme.
Sitten alkoi tapahtua muitakin merkittäviä asioita.
Viisikymmentäkaksi lukijaa oli yhtäkkiä 500, sitten 5 000,
ja nyt meillä on etuoikeus -
jakaa sanomaamme miljoonien ihmisten kanssa joka vuosi.
Kun lisää arvoa ihmisten elämään,
he haluavat kertoa tarinasi ystävilleen ja perheelleen -
lisätäkseen arvoa heidän elämäänsä.
On osuvaa, että olemme täällä.
Emme vain Daytonissa, vaan täällä Pressissä, kahvilassa,
koska täältä se kirjaimellisesti alkoi.
Silloinkin kun olimme yritysmaailmassa,
tapasimme täällä, ja tämä oli luomispaikkamme.
Tavallaan tarvitsimme ylimääräistä tilaa yritysmaailman ulkopuolella,
henkilökohtaisen elämämme sotkujen ulkopuolella.
Tulimme tänne keksimään, miten luoda ja yksinkertaistaa elämäämme.
Tartuimme kokemaamme tunteeseen,
ja laitoimme sen sivulle.
Meillä kaikilla pitäisi olla oikeus aloittaa alusta ja sanoa:
"Luulin että tämä on sitä, mitä halusin, mutta ei ole,
joten aloitan alusta."
Jos sisälläsi on kaipaus, unelma ja intohimo,
miksi pitää kiinni siitä, mitä teit ja kuka olit ennen,
ja menettää se, kuka haluat olla?
Riippumatta siitä, missä vaiheessa vähentämisprosessia olemme,
meitä vedetään aina siihen suuntaan, että vertailemme,
että media ylikuormittaa meitä.
Totuus on, että meidän on jatkuvasti keskitettävä huomiomme.
Teemme elämästä tarpeettoman monimutkaista,
koska emme näe tai aliarvioimme sen suunnan tunteen, joka voi tulla,
kun vain istuu vähän aikaa yksin itsensä kanssa,
kun istuu hiljaa ja sanoo:
"En saa omia ideoitani hyvästä elämästä -
ulkoisista stimulaation lähteistä.
Kuuntelen sisäistä ääntäni ja katson, minne se ohjaa minut."
Jos ihmiset päättäisivät elää täysillä,
jos he vain hankkiutuisivat eroon kaikesta,
mikä imee elämän heidän sielustaan,
silloin löytää intohimonsa.
Mutta intohimo ei koskaan koske itseä.
Intohimo liittyy aina johonkin hyvään, mitä voi maailmassa tehdä.
Siksi Josh ja minä olemme nyt tässä.
Toivomme voivamme lisätä arvoa elämääsi kannustamalla irti päästämiseen.
Kuvittele elämää enemmällä.
Enemmän aikaa, enemmän merkityksellisiä ihmissuhteita,
lisää kasvua, panosta ja tyytyväisyyttä.
Intohimoista elämää,
jota ei häiritse ympärillä olevan kaoottisen maailman ansat.
Se, mitä nyt ajattelet, on tarkoituksellista elämää.
Ei täydellistä elämää.
Ei edes helppoa elämää.
Mutta yksinkertaista elämää.
Ja sinne päästäksesi täytyy ehkä päästää irti asioista,
jotka ovat tiellä.
Osallistu Vähempi riittää -haasteeseen.
Tee se ystävän, perheenjäsenen, työkaverin kanssa.
Jokainen luopuu yhdestä asiasta ensimmäisenä päivänä.
Toisena päivänä kahdesta asiasta.
Kolmantena päivänä kolmesta asiasta.
Ja niin edelleen.
Kaikki käy!
Keräilyesineet.
Koristeet.
Keittiötarvikkeet.
Elektroniikka.
Huonekalut, tarvikkeet, vuodevaatteet,
toimintahahmot, vaatteet, pyyhkeet, työkalut, hatut.
Lahjoita, myy tai kierrätä.
Jokaisen tavaran on oltava poissa keskiyöhön mennessä.
Kestätkö koko kuukauden?
Kerro edistyksestäsi.
#VÄHEMPIRIITTÄÄ
Tekstitys: Heidi Hautala