Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Det kaldes en detailapokalypse.
Official YIFY movies site: YTS.MX
2019 var et af de værste år i et årti for offline-butikker.
Less Is Now.
Hvorfor tror du, at ideen om minimalisme og forenkling
virkelig slår an nu?
Det er, fordi vi har mulighed for at have meget.
Mange i Amerika er afhængige af ting.
Ikke i den klassisk psykologiske forstand af afhængighed.
Vi elsker bare ting.
Mandagen i dag er efter sigende den største online-shoppingdag nogensinde,
idet online-salg når op på tre en tredjedel milliarder dollars.
Alt, man kan forestille sig, kan komme lige til døren inden for 24 timer.
Det er næsten som magi, ikke?
Når man ser op på himlen, ser man måske snart Amazons hær af new age-leveringer.
Det elektroniske luftfartøj kan nå 25 kilometer ud
og levere pakker inden for 30 minutter.
Hvis forbrugerverdenen kan få dig til at vælge, før du tænker,
køber du ting, du ikke har brug for.
Mine sanser bliver bombarderet med påmindelser som:
"Hej, du burde købe den. Så bliver du gladere." Ikke?
Og de prøver bare på så mange måder at tvinge dig til underkastelse.
"Fint, så køber jeg den!"
Amazon ansætter igen.
Virksomheden vil rekruttere 100.000 arbejdere
for at opfylde stigende efterspørgsel på e-handel.
Mange mindre forretninger går tabt,
og magten konsolideres i disse giganters hænder.
Ting bidrager til vores utilfredshed på mange måder,
fordi de overtager de tings plads, der egentlig giver os mere lykke.
Jeg fandt minimalisme for syv år siden midt i et nervesammenbrud.
Jeg var på overarbejde. Jeg var udmattet. Jeg var meget stresset.
Der må være mere i livet end arbejde.
Jeg gik straks hen til mit skab og begyndte at trække tøjet ud.
Jeg var oppe til klokken tre om natten og pakkede en masse ting.
Da jeg langsomt begyndte at give slip på ting, fik jeg en følelse af frihed.
Forandring er på vej.
Forandring er uundgåelig, fordi man ikke altid kan forbruge,
mere end planeten gendanner om året. Det kan man fysisk ikke.
Så spørgsmålet er ikke, om vi ændrer os som samfund,
men hvordan vi gør det. Det bliver os selv eller en katastrofe.
Det begyndte med ét spørgsmål.
Hvordan kan livet blive bedre med færre ting?
-Vil du have te? -Ja tak.
Okay.
Det er i … Ja. Okay.
Æstetik er vigtigt for mig,
men jeg er mest interesseret i at have et sted uden rod.
Ser man på mit hjem,
er det hele ikke nødvendigvis minimalistisk design.
Jeg gør mig ikke umage for kun at have minimalistisk æstetik.
Men det handler om ikke at have rod.
Vi forveksler ofte enkelhed med let, men det er faktisk det modsatte.
Det er krævende at leve et enkelt liv.
Det er krævende at være bevidst. Det er let at følge strømmen.
Det er let at tage i IKEA og købe billige møbler,
hver gang man tror, man mangler et møbel eller et sofabord.
Det er svært at gennemgå et stoisk eksperiment
for at se, hvad man kan leve med eller uden,
men i sidste ende er det det værd.
Folk siger: "Se den dokumentar. De der minimalister…"
Minimalisterne.
Minimalisterne er hos os. Joshua og Ryan.
De har bøger, en podcast og en Netflix-dokumentar,
der vejleder om at skære ned på ting og blive lykkelig.
Jeg tror ikke, I kan forstå, hvordan Josh og jeg blev minimalister
uden at se på vores barndom.
Vi voksede begge op i fattigdom.
Vores mødre havde problemer med stofmisbrug, og vi havde aldrig nok.
Se her. Det er sjovt.
Selv vores møbler var gør-det-selv-møbler.
Det er vores skab i køkkenet.
Jeg var en lykkelig knægt indtil anden klasse,
da mine forældre blev skilt.
Det sker for mange børn.
Men jeg kan huske, at tingene løb af sporet,
da min mor forlod min far.
Og der var bare mange…
…fester, husker jeg.
Og i et barns øjne så det ud som masser af sjov.
Min mor fik det til at se sjovt ud.
Jeg mødte Josh i femte klasse, da jeg flyttede til hans skole.
Måske fordi vi begge kom fra skilsmissehjem og ikke havde penge,
eller måske fordi vi var de to tykkeste i klassen,
kom vi godt overens og blev bedste venner.
Som børn kunne vi have brugt minimalisme,
for det er stort set en bevidst brug af de ressourcer, man har,
og hvis man har ganske få, som vi havde,
ville det have været bedre, hvis de havde været tilsigtet.
Når man er fattig og bliver tilbudt noget, så tager man imod det.
Da jeg var lille, havde vi rigtig mange ting,
fordi vi tog imod alt, vi blev tilbudt.
Men vi havde meget, vi ikke havde brug for.
Det var mest bare rod, og det bragte os ingen glæde.
Når man får mere plads, fylder man den med flere ting.
Og så har man brug for mere plads og tyer til opbevaring eller større huse.
Og vi spørger ikke os selv om, hvad der er væsentligt eller nødvendigt.
Og om, hvor meget af det, der giver vores liv mening.
For ti år siden, da jeg var 28 år, havde jeg opnået alt, jeg ville.
Jeg var den yngste direktør i mit firmas 140-årige historie,
og jeg havde alle de frynsegoder, en mellemleder i et større firma kan få.
Luksusbilerne, skabet fyldt med designertøj,
det store forstadshus med flere toiletter end folk.
Man kunne vel sige, at jeg udlevede den amerikanske drøm.
Men så døde min mor…
…og mit ægteskab sluttede.
Begge ting i samme måned.
De to begivenheder tvang mig til at se mig om
og spørge ind til, hvad der var blevet mit livs fokus.
Og hvad indså jeg?
Jeg indså, at jeg var så fokuseret på såkaldt succes og bedrifter
og især på ophobningen af ting.
Jeg udlevede måske den amerikanske drøm,
men det var ikke min drøm.
Det krævede at få alt, jeg ville have, for at jeg indså, at alt jeg ville have,
egentlig ikke var det, jeg ville have.
Virksomheder og jagten på profit
står bag den afhængighed af ting, vi har her i landet.
Firmaer er struktureret således, at de er nødt til at vokse.
Et selskabs primære forpligtelse er over for aktionærerne,
som de skal sikre øgede indtægter,
og grundlaget for kapitalisme er vækst.
Jeg tror ikke, problemet har meget at gøre med, hvor meget vi vokser.
Men hvordan vi finder ud af, hvor vi skal hen.
Et af de største problemer, vi har nu, er, at folk ikke har frihed til at vælge.
Vi taler om et frit marked og et frit samfund,
men folk kan ikke vælge frit, for der er kun et par store institutioner,
der har nogle kunstige monopoler, og de bestemmer for alle,
hvad man kan se og lytte til.
Så manipulation af vores interesser,
manipulation af vores naturlige, gudgivne smag sker faktisk.
Markedsføringsfolk har en imponerende evne til at manipulere sindet,
når de skaber et behov eller et opfattet behov
ud af noget, der var et ønske.
Vi lever i den kultur, der reklameres mest for i verdenshistorien.
Hundred millionvis af dollars bruges på at fortælle os, vi har brug for noget,
og det virker.
Penge brugt på reklamer i USA
er steget fra lidt over $5 mia. dollars i 1950'erne til $240 mia. om året i dag.
Og siden det 21. århundredeskifte
er mange af de udgifter flyttet fra tv og radio til digital annoncering.
Resultatet er intelligente og forudsigelige annoncer,
der lader til at kende os bedre, end vi selv gør.
Virksomhederne har syet vores enheder sammen,
så de ved det, når man tager sin tablet eller går over til sin mobil,
når man skifter kanal på sit fjernsyn
eller taler med sin smarte enhed.
Ved at bruge GPS på dine enheder
sporer de dine bevægelser og ser, hvilke reklametavler du passerer,
hvilke butikker du kommer i, og den kreditgæld, du har fået dig.
De kortlægger bevægelserne, så de ved, hvornår de skal sende igen.
Og slutresultatet er altid det samme. At få dig til at købe flere ting.
Og et af deres tricks er en form for underskudsreklamer.
De sender os reklamer,
der får os til at føle os utilstrækkelige, hvis vi ikke har produktet.
"Ingen elsker mig, hvis jeg ikke har den tandpasta."
"Mine børn værdsætter mig ikke, hvis jeg ikke har den sæbe."
Alle vil have den.
Ligesom at træne i et motionscenter.
En massage-hånd-sauna.
-Du vil have dem. -Sikke perfekte sko til enhver lejlighed.
-Man mærker og ser det. -Man kan totalt mærke det.
Et bombardement af budskaber om, at vi ikke er nok.
Så tænk over, hvad det gør ved folk hver dag
at få beskeder som: "Du er ikke nok.
Dit hår, dit tøj, din hud, din krop er ikke nok."
Helt ubarmhjertigt. Og vi vil være nok.
Og fordi vi har mistet de andre måder…
De andre måder at være nok på, er at have et fællesskab, et formål,
en identitet ud over det mærke, vi har på.
Fordi vi har mistet dem, fejlplacerer vi vores ønske om at høre til
ved at købe flere ting.
Vi siger ikke: "Okay, jeg vil gøre ting til mit idol."
Det siger vi ikke med vores intellekt. Det gør ingen med vilje.
Men med vores opførsel er det det, vi har gjort.
Hvis man siger til sig selv: "Hvis jeg havde den bil, var jeg glad.
Hvis jeg bare boede i det hus, hvis vi boede i det nabolag, var vi glade.
Hvis jeg havde den sofa, var jeg glad."
Og det betyder, at man tilbeder ved tingenes alter.
Man har officielt fået sygdommen "tingitis".
Og så bliver det en åndelig ting,
fordi det konkurrerer med de ting, der betyder noget.
Alle sælger noget.
Og det betyder ikke, at det altid er skidt at sælge.
Min købmand skal sælge ting, jeg kan købe.
Jeg vil gerne kunne købe mad. Så det skal de sælge til mig.
Det handler ikke om at fordømme folk for at have en bagtanke
eller for at have noget at markedsføre eller et produkt, de opreklamerer.
Det er at sikre, at man forstår,
det, andre opreklamerer, ikke altid er konsekvent.
Det er ikke altid kompatibelt med det, man har brug for.
Mine shoppingvaner før minimalisme var tvangsmæssige.
Jeg smed penge til højre og venstre.
Shopping var en støtte. Det var noget, jeg kunne holde mig til.
Nogle kan lide at spise følelsesmæssigt. Jeg shoppede.
Jeg gik efter tilbuddet.
Jeg ledte efter varer med 99 % rabat,
så jeg fik et stort nedslag i prisen.
Jeg købte ofte ting, fordi jeg troede, det var min eneste chance for at få dem.
Jeg købte negleklippere.
Jeg købte de smarte, normale og almindelige.
Dem, der havde endnu en ting at sætte på.
Jeg købte tilfældige ting som dem,
og så indså jeg, at jeg spildte mine penge på ting, jeg allerede havde.
Jeg købte en scooter. En 150cc-scooter.
Jeg troede, den ville ændre mit liv.
Jeg kunne forestille mig selv køre på den i Atlanta.
Og hvis du nogensinde har været i Atlanta-trafik,
er det sidste, du vil, at køre på scooter.
Jeg følte, jeg fortjente det efter hårdt arbejde,
og alle de smukke ting dukkede op og ville gøre mig så glad.
Og så sneg skam- og skyldfølelsen sig ind,
og regningerne dukkede op, og det var bare en ond cirkel.
I retrospekt er det sært, men som lille vidste jeg ikke, vi var fattige.
Vi fik madkuponer og social hjælp, men det virkede normalt for mig.
Fattigdommen var ligesom ilt.
Den var omkring mig, men jeg kunne ikke se den.
Den var der bare.
Kort efter jeg blev født, gik det ned ad bakke for min fars mentale tilstand,
og så begyndte alt at ændre sig.
Da mor giftede sig med far,
vidste hun ikke, han led af bipolar sindslidelse og skizofreni,
men hun opdagede det ret hurtigt.
Og fars psykiske sygdom blev kun forstærket af alkoholisme,
hvilket gjorde ham ond og aggressiv og helt uforudsigelig.
De fysiske overgreb begyndte, da jeg var tre år.
Faktisk er mit første barndomsminde,
at min far slukker en cigaret på min mors bare bryst.
Det blev kun værre derfra, indtil vi til sidst slap væk.
Mor og jeg flyttede 30 km sydpå til en forstad til Dayton,
hvilket lyder rart, ikke? Forstæderne!
Men det var slet ikke rart.
Det er lige her til højre.
Kan du se det grønne hus? Der er det.
Mand.
Se der.
Det er barrikaderet og helt lukket af.
Vil du kigge?
Vi boede i et faldefærdigt hus. Lejen var 200 dollars om måneden.
Vores hjem lugtede altid svagt af tomme øldåser og gammel cigaretrøg.
Jeg kan stadig lugte det.
Kakerlakker løb rundt, hver gang jeg tændte for køkkenlyset.
Og når strømmen blev slukket, trak vi en forlængerledning fra naboen til tv'et.
Hoveddøren er her.
Hold da op.
Det ser ud til, at de har besættere. Det falder fra hinanden.
Da vi flyttede herhen, skrev vi os op til madkuponer.
Jeg kendte ikke forskellen på de hvide og grønne penge, vi havde,
fordi madkuponerne var hvide sedler,
og grønne penge var bare penge, ikke?
Og hun byttede de…
Hun byttede de hvide sedler…
…for de grønne sedler, for dem kunne man købe alkohol for.
Hun købte den øl, der var billigst.
Milwaukee's Best eller vinflaskerne på de nederste hylder.
Jeg kom hjem hver dag fra skole … Jeg var omkring seks.
Jeg fandt mor bevidstløs på sofaen dag ud og dag ind.
Det blev en daglig hændelse.
Jeg vidste det ikke dengang,
men jeg havde det, som om det var min skyld.
Da tingene begyndte at gå op i sømmene, blev mors druk værre.
Misforstå mig ikke, min mor var et godt menneske med et godt hjerte
og havde en herlig humor.
På vejen havde hun bare mistet meningen med livet.
Jeg vidste, jeg kun kunne bryde cyklussen
og finde den mening, hun havde mistet,
ved at tjene mange penge som voksen.
Jeg kan huske, da jeg var teenager,
arbejdede jeg de fleste somre for min far
med at male og hænge tapet op.
Og I skulle have set nogle af de huse, vi arbejdede i.
Nogle af dem var utroligt flotte.
Ti tusind kvadratmeter store garager, indendørssvømmepøl, private bowlingbaner.
Ikke noget jeg ønskede at eje selv, men det var ret imponerende.
Og en dag begyndte vi at arbejde på det her rigtig flotte hus.
Det var ikke et til mange millioner,
men det var pænere, end noget mine forældre havde ejet.
Væggene i deres hjem
var dekoreret med venner og families smilende ansigter,
som bekræftede deres lykkelige liv.
Og der var ting i hver en krog.
Jeg forestillede mig, jeg boede der.
Jeg forestillede mig, hvor glad jeg ville være, hvis jeg ejede sådan et hus
fyldt med alle de ting.
Så jeg spurgte min far:
"Hvor meget skal jeg tjene for at eje et hus som det her?"
Han så på mig og sagde: "Søn, hvis du kan tjene 50.000 dollars om året,
kunne du nok have råd til sådan et hus."
Så det blev mit fikspunkt. 50.000 dollars.
I mit sidste år på gymnasiet
sad Josh og jeg alene ved et frokostbord sammen
og begyndte at tale om, hvad vi ville gøre med vores liv efter gymnasiet.
Så jeg sagde: "Jeg ved ikke, hvad jeg skal,
men hvis jeg kan finde en måde at tjene 50.000 dollars om året på,
bliver jeg lykkelig."
Så det gjorde jeg. Og det gjorde Josh også.
Vi fik salgsjob, og vi tjente snart 50.000.
Men noget gik galt. Jeg var ikke glad. Jeg måtte tilbage til tegnebrættet.
Og gudskelov fandt jeg ud af, hvad der var sket.
Jeg glemte at tilpasse mig inflation.
Så jeg tænkte ved mig selv:
"Måske er 65.000 dollars om året lykken.
Eller måske 90.000 eller seks cifre
eller måske at eje en masse ting.
Måske var det lykken."
Uanset hvad lykken var, når jeg opnåede den, ville jeg endelig føle mig fri.
Jeg købte nye biler, elektronik og skabe fyldt med dyrt tøj.
Jeg købte dyr boligindretning og møbler,
og jeg havde altid de nyeste gadgets.
Og når der ikke var nok kontanter, betalte jeg for dyre måltider,
omgange af drinks og frivole ferier med kreditkort.
Jo mere jeg tjente, des mere brugte jeg i jagten på lykken.
Alt sammen i jagten på den amerikanske drøm.
Når man er immigrant, er den amerikanske drøm stadig en god ting.
Voksede man op i den amerikanske drøm,
værdsætter man den ikke, for den er nu det amerikanske mareridt.
Folk i Amerika arbejder længere end i noget andet industriland,
afhængigt af de data man ser på, men vi arbejder enormt mange timer.
Vi arbejder lige så længe, som folk i det feudale samfund.
Vi har meget korte ferier, hvis nogen.
Halvdelen af landet tager ikke to uger. Vi pendler længere end nogensinde før,
og så bruger vi mere tid alene foran skærme end nogensinde før.
Vi mister det, der egentlig gør os glade
og gør samfundet mere trygt, hvilket er fællesskab.
Vi mister det og bruger den tid på at arbejde og købe flere ting.
Man burde ikke have den uendelige ambitionshorisont i sit liv.
"Jeg har brug for mere af det eller det. Jeg har brug for mere succes, mere rigdom,
et større hus, en større bil," for det er bare et endeløst sort hul.
Når vi får alle de ting, vi vil have,
tager vi som regel fejl i forudsigelserne om, hvor glade vi ville blive,
for hjernen normaliserer den slags.
Efter et par måneder bliver det normalt.
"Det var fedt på det tidspunkt, men nu har jeg nye ønsker og drømme."
Og alt, hvad der er loftet i dag,
bliver bare stueetagen til et nyt niveau, man prøver at opnå.
Så den amerikanske drøm er egentlig en følelse af frihed.
Hvordan får man den? Ved at samle sig flere penge? Nej, det er ikke nok.
Ikke hvis man samler sig flere ting
for pengene, da man så stadig kun balancerer.
Man får kun tilføjet nuller til sin dumhed.
Man må lære at indsnævre sine, i anførselstegn, "behov",
så man kan lave en buffer omkring sit liv
og skabe uafhængighed med en opsparing,
så man kan sige: "Stik det job op et vist sted."
Så står der ikke en gæld og venter,
fordi man køber unødvendige ting med penge, man ikke har,
for at imponere folk, man ikke kan lide.
Og det, man så har gjort, er at opgive sin uafhængighed og frihed
til gengæld for ting, der ikke er noget værd på næste års loppemarked.
Man føler næsten køberanger og gamblerens dilemma,
hvor man satsede på noget, og nu har man det.
Vil man give det op, selvom det gør en ulykkelig?
Så en del af processen for os alle er at gå efter det, vi faktisk ønsker os.
Og når vi har noget, skal vi evaluere ærligt,
om det skal definere vores liv og skal beholdes.
Det kostede mere end penge at jage efter den amerikanske drøm.
Mit liv var fyldt med stress og angst og utilfredshed.
Jeg vidste ikke længere, hvad der var vigtigt i livet.
Men én ting var sikker.
Jeg havde et gabende tomrum i mit liv.
Så jeg prøvede at udfylde det tomrum på samme måde som mange andre. Med ting.
Jeg arbejdede 60, 70, nogle gange 80 timer om ugen
og svigtede nogle af de vigtigste aspekter af mit liv.
Jeg tænkte knap nok på mit helbred eller mine forhold
eller ting, jeg brændte for.
Jeg levede fra hånden til munden. Jeg levede for lønsedler og for ting.
Det var, som om jeg gik fra kreditkortkøb til skødesløst forbrug
og samlede gæld for at opretholde en livsstil, jeg ikke engang nød.
Jeg havde alle de ting, der kunne fylde mit forbrugerstyrede liv.
Store fjernsyn, fint porcelæn, rustfrie stålapparater,
marmorbordplader, dyre ure, skræddersyede jakkesæt
og meget, meget mere.
I slutningen af 2008, faktisk to dage før jul,
ringede min mor.
Hun var flyttet til Florida tidligere på året for at gå på pension.
Men den 23. december fandt hun ud af, at hun havde lungekræft i stadie fire.
Og på mindre end et år var hun død.
Jeg tilbragte meget tid med mor det år i Florida,
mens hun kæmpede med kemo og stråling.
Men da hun døde, indså jeg, at jeg skulle derned igen.
Denne gang skulle jeg tage mig af hendes ting.
Så jeg fløj fra Dayton, Ohio, ned til St. Pete Beach, Florida.
Da jeg ankom, hvad fandt jeg så?
Ting.
Ting nok til tre huse, der fyldte mors lille etværelseslejlighed.
Min mor var ikke samler.
Jeg fandt ingen døde katte i fryseren.
Men hun ejede mange ting. 65 års sammenhobninger.
Vidst I, den gennemsnitlige, amerikanske husstand har mere end 300.000 genstande?
300.000!
Kig rundt i kælderen eller på loftet eller i garagen.
Hvad ser du?
Ubrugt sportsudstyr, motionsudstyr,
campingudstyr, julepynt,
musikinstrumenter, reservedele,
forældet elektronik, tilfældige ledninger og diverse kabler,
blade, kassettebånd og cd'er,
nipsting, skrammel og ragelse,
og alle de ting, vi har glemt, vi ejede.
Kasser og bøtter og hele rum fyldt med ting.
Vi havde så mange ting.
Mit skab var ude af kontrol.
Jeg havde et skab fuld af tøj og en kommode fuld af tøj.
Fotograferingsudstyr, cykeludstyr.
Hudpleje- og skønhedsprodukter.
Sko, tasker.
Ting væltede ud af skabet.
Jeg havde åbenbart tre par fodboldstøvler,
selvom jeg ikke rigtig spiller fodbold.
Ting, som folk havde givet mig i løbet af årene,
om det var kort eller genstande
eller symbolske ting, jeg havde gemt fra arrangementer.
Men det var en uendelig karrusel af: "Jeg har brug for det og det."
Det er så nemt at købe ting, som vi tror er løsningen på vores problemer.
Jeg husker, da jeg fik børn, og jeg ville have, de skulle sove godt,
og jeg troede, jeg måtte have den perfekte søvndims for, at det skete.
Jeg havde nok fire forskellige typer svøb
og flere forskellige soveposer med lynlås.
På Amazon kan man finde mange forskellige
mekanismer til at få babyer til at sove.
Udstyr man kan købe.
Men det er bare svært at få børn til at sove,
og man kan falde i en fælde af at tro, man kan købe sig ud af svære tider.
Og for det meste virker det ikke og er meget dyrt.
Den bedste måde at vide, at man har for mange ting på,
er ikke at vente og se, om man løber tør for plads,
men at spørge sig selv, om tingene er løbet tør for meningsfyldte formål.
Løber man tør for formål til sine ting,
om man kun har én ting, har man allerede for mange.
Grunden til, at vi er så deprimerede og tomme indeni, når vi har så mange ting,
er, at hvis man får mere af den forkerte ting, betyder den mindre.
Der er dybere ting, der tilfredsstiller os.
Vores behov for mening, for fremgang, for intimitet.
Budskabet om minimalisme er så stærkt,
fordi vi fråser i alle de forkerte ting,
og vi dør af sult efter de ting, der virkelig betyder noget.
Men de fleste af os er jo ikke samlere, vel?
Nej.
Vi holder bare fast i mange ting og et liv af gemte minder.
Jeg ved, mor gjorde, og jeg anede ikke, hvad jeg skulle gøre med dem.
Så jeg gjorde, hvad en god søn ville gøre.
Tilkaldte et flyttefirma og bad om den største lastbil, de havde.
En, der var så stor, at jeg måtte vente en dag,
indtil den otte meter-lange lastbil var der.
Mens jeg ventede på lastbilen, inviterede jeg mors venner
for at hjælpe med at se på tingene.
Der var for meget at gennemgå alene.
Hendes stue var fyldt med store, antikke møbler og gamle malerier
og et utal af dækkeservietter.
Køkkenet var fyldt med hundredvis af tallerkener, kopper og skåle
og en rodebutik af redskaber.
Badeværelset var fyldt med nok makeup
og ansigtscremer og hygiejneprodukter til at starte en lille skønhedsbutik.
Og nogen kunne drive et hotel med hendes linnedskab.
Det var fyldt med umage badehåndklæder, strandhåndklæder og viskestykker.
For ikke at nævne mors soveværelse.
Hvorfor havde mor 14 vinterfrakker mast ind i sit soveværelsesskab?
Kom nu. Hun boede i St. Pete Beach.
Jeg prøvede at blive færdig med at pakke alle mors ting,
da jeg kiggede under hendes seng.
Jeg lagde mærke til fire papkasser.
Ret tunge og forseglet med store mængder pakketape.
Hver kasse var mærket med et nummer skrevet på siden med en sort tusch.
Og jeg stod der…
…og så ned…
…og spekulerede på, hvad der kunne være i kasserne.
Det viste sig at være mine folkeskolepapirer.
Fra første til fjerde klasse.
Da jeg åbnede kasserne, undrede jeg mig sådan.
Jeg tænkte: "Hvorfor gemte mor på alt det dumme papirarbejde?"
Men så kom alle minderne tilbage, og det var tydeligt.
Mor havde holdt fast i et stykke af mig.
Mor holdt fast i alle minderne i kasserne. Ikke?
Men vent lidt.
De kasser havde været lukket i mere end to årtier.
Mor havde jo ikke kigget på minderne i kasserne,
hvilket hjalp mig til at forstå noget vigtigt for første gang.
Vores minder er ikke i vores ting.
Vores minder er inde i os.
Mor behøvede ikke at holde fast i de kasser for at holde fast i mig.
Jeg var aldrig i de kasser.
Men så kiggede jeg rundt i lejligheden på alle hendes ting,
og jeg indså, at jeg var i gang med at gøre det samme.
Hvis jeg skal være ærlig,
ville jeg bare holde fast i de fleste af mors ting.
Men jeg ville ikke få nogen glæde af dem, opbevaret et sted til evig tid.
Men ved at give slip, kunne jeg give andre mennesker glæde.
Så jeg gav de fleste af tingene til hendes venner og lokale genbrugsbutikker,
og tingene fik nye hjem.
Af de få ting, jeg kunne sælge,
donerede jeg pengene til de to velgørenhedsorganisationer,
der hjalp mor gennem hendes kemo og stråling.
Jeg indså, at jeg kunne bidrage ud over mig selv,
hvis jeg var villig til at give slip.
Da jeg kom tilbage til Ohio, havde jeg kun få ting af sentimental værdi med.
Et gammelt maleri, et par billeder, måske endda en dækkeserviet eller to,
for ved at have færre sentimentale ting,
kan vi nyde dem mere.
Jeg får mere glæde af de få ting, jeg beholdt,
end hvis jeg udvandede dem med dusinvis eller hundredvis af nipsting.
I sidste ende måtte jeg give slip på det, der tyngede mig, før jeg kom videre.
For at komme videre…
…måtte jeg lave en inventarliste over mit eget liv.
Det viste sig, at jeg havde et organiseret liv.
Men jeg var bare en velorganiseret samler.
Hvis man kiggede under overfladen,
ville man have fundet en menneskealder af uhindret forbrug.
Mens virksomheder innoverer,
bliver vores evne til at vise tilbageholdenhed sværere.
Outsourcet arbejde
kombineret med fremskridt i levering, fremstilling og logistik
har sænket prisen på produkter til det hidtil laveste.
Og nu med one-click-køb, levering samme dag
og et samfund med normaliseret kreditkortgæld,
er vi havnet i en svær situation.
Den gennemsnitlige amerikaner har fire kreditkort på sig,
og den gennemsnitlige kreditkortgæld for gældsatte husstande er over $16.000.
Hvert år bruger vi mere på sko, smykker og ure end på videregående uddannelser.
Da jeg var barn, kunne man få varer lagt til side.
Vi tog i stormagasinet, valgte skoletøj, og min mor fik det lagt til side,
så hun betalte til det en gang om ugen i flere uger,
indtil hun havde betalt hele beløbet.
Så måtte man tage det med hjem.
Det koncept findes ikke nu.
Nu svinger man kreditkortet og tager det med.
Og den funktionelle ændring i den måde, vi køber på,
har gjort en forskel i vores forventninger,
så vi føler os berettiget til det, vi vil have,
og hvornår vi skal have det, og om vi skal vente på det.
Amerika er desværre blevet mere og mere følelsesmæssigt umodent.
"Jeg vil have det nu. Jeg fortjener det, fordi jeg trækker vejret."
Det er et fireårigt barn, der flegner ud i morgenmadsafdelingen.
Og det er en 54-årig kvinde eller mand,
der ikke kan købe en ting, han vil have, fordi han ikke har råd.
Gæt engang. Du får aldrig nok penge til alt, du vil have.
Den gæld, der skaber flest problemer i samfundet,
kommer fra et følt behov for at holde facaden.
Man lægger unødvendige byrder på sig selv for at vedligeholde et bestemt image.
Hvis jeg ikke har råd til en BMW,
men jeg får gæld ved at købe en,
gør jeg det, fordi jeg vil have de sociale belønninger
i at blive set som en bestemt type person.
Når vores basale behov er opfyldt, bestemmer vi, hvad der er nok
i forhold til folk omkring os.
Derfra kom talemåden "at holde trit med Joneses".
Vi bedømmer vores møbler, tøj og bil efter folk omkring os.
Engang havde folk omkring os lignende socioøkonomiske baggrunde,
så det var fint. Vi havde alle de samme ting.
Men nu med stormløbet gennem tv og sociale medier,
har de en vertikal udvidelse af vores referencegruppe.
Nu sammenligner jeg mit hår med Jennifer Anistons.
Og nu mit hus med Kim Kardashians.
Jeg tror, vi er mere stresset og utilfredse end nogensinde før,
fordi vi ved så meget mere, eller tror, vi ved det,
om det, der foregår indenfor hos naboen og vores venner.
Sammenligningen er meget stærkere end den var for tidligere generationer,
og vi sammenligner konstant vores liv med andres.
Og det kan sjældent stå mål med det.
Vores generation skal mere end tidligere lære at styre vores opmærksomhed,
for der er så mange, der konkurrerer om den
og siger: "Se her, så bliver du glad!"
"Køb den, så bliver du glad!"
Og man skal træde tilbage fra det hele og sige: "Nej, jeg har brug for tid
til at finde mine egne idéer om, hvad der gør mig glad."
Det hele begyndte med det ene spørgsmål.
Hvordan kan livet blive bedre med færre ting?
Ved at besvare det kunne jeg se formålet med minimalisme.
Ikke bare "hvordan", men det vigtigere "hvorfor".
Hvis jeg forenklede mit liv,
ville jeg have mere tid til mit helbred, mine forhold,
min kreativitet og økonomi,
og jeg kunne bidrage ud over mig selv på en meningsfuld måde.
Jeg var i stand til at forstå fordelene ved minimalisme
langt før jeg ryddede ud i en walk-in garderobe.
Så da det var tid til, at jeg ryddede op, begyndte jeg i det små.
Jeg stillede endnu et spørgsmål.
Hvad, hvis du fjernede en materiel ejendom fra dit liv hver dag i en måned?
Kun én. Hvad ville der så ske?
Jeg kom skam af med mere end 30 genstande i de første 30 dage.
Altså, langt mere.
Det blev en personlig udfordring at slippe af med ting.
Jeg gennemsøgte mine værelser og skabe, kabinetter og gange,
min bil og mit kontor. Jeg rodede efter ting at skille mig af med
og beholdt kun de ting, der gav mit liv værdi.
Når jeg funderede over en ting, spurgte jeg:
"Bringer den ting mig glæde?"
Det spørgsmål satte mere skub i mig,
og det blev lettere at tage minimalisme til mig.
Jo mere man gør det,
jo friere, gladere og lettere føler man sig, og jo mere vil man af med.
Et par skjorter blev til et halvt skab.
Nogle få dvd'er førte til et farvel til et helt bibliotek af ubrugte skiver.
Et par pyntegenstande førte til, at rodeskuffer mistede deres formål.
Det er en smuk cyklus. Jo mere man gør, jo mere vil man gøre.
Da jeg begyndte at slippe af med ting, var det, som om fremdriften tog over.
Det var en lavine, jeg ikke kunne stoppe.
Jeg var klar til at smide så meget ud som muligt.
Når man åbner skufferne og ser, hvad der ligger bagest…
Jeg havde ikke en idé om
halvdelen af det, vi havde gemt i skabe og skuffer.
Det hjalp virkelig kun at fokusere på én del af huset
og ikke tænke:
"Jeg har 35 år af ting i mit hus, som jeg skal af med."
Vi skaffede os af med det lejede opbevaringsrum.
Et stort rum, vi havde betalt for i årevis og ikke vidste, hvad der var derinde. Væk.
Jeg husker, at jeg gennemgik min cd-samling,
og jeg kunne ikke huske, om jeg havde en cd-afspiller i min bil.
Og det fik mig til at tænke: "Det er nok en grund
til ikke at beholde de cd'er mere, hvis jeg ikke ved, om jeg kan spille dem.
Da jeg begyndte at skille mig af med ting, en ad gange, følte jeg mig meget friere.
Det var frihed.
Da jeg gennemgik det, slap jeg af med 14 par bukser.
Bunken var så stor.
Så jeg gennemgik den og talte dem. "14 par bukser ligger i skabet!"
Vi satte vores hus til salg, fordi vi ville starte på ny
og gribe livet og være frie.
Det var en meget befriende følelse at komme i gang, så jeg blev ved med det.
I løbet af otte måneder efter min mor døde,
kastede jeg bevidst mere end 90 % af mine ejendele over bord.
Men hvis I besøgte mig i dag, ville I nok ikke gå ind og sige:
"Du godeste!
Han er minimalist!"
Nej, I ville nok bare spørge, hvordan vi holdt sådan en orden,
og jeg ville sige, at min familie og jeg ikke ejer meget,
men alt vi ejer, bringer vores liv ægte glæde.
Alle vores ejendele, vores tøj, vores bil, vores køkkenudstyr og vores møbler
har en funktion.
For en minimalist tjener enhver besiddelse et formål
eller bringer én glæde, og alt andet er i vejen.
Da alt rodet var væk,
følte jeg mig endelig nødsaget til at stille dybere spørgsmål.
Spørgsmål som: "Hvornår gav jeg alle de materielle ting så meget mening?
Hvad er virkelig vigtigt i mit liv?
Hvorfor har jeg været så utilfreds?
Hvem er den, jeg vil være, og hvordan definerer jeg min egen succes?"
Det er hårde spørgsmål med svære svar,
men de er langt vigtigere end bare at kassere overskydende ting.
Og hvis vi ikke besvarer de spørgsmål med stor omhu og stringent…
…vil de skabe, vi lige har ryddet op i,
flyde over af nye køb i nær fremtid.
Så da jeg gav slip…
…og så livets sværere spørgsmål i øjnene…
…blev mit liv enklere.
Folk omkring mig bemærkede en forskel.
Min bedste ven, Ryan Nicodemus,
som jeg har kendt, siden vi var fede, små skoleelever,
kom til mig en dag og sagde:
"Hvorfor fanden er du så glad?"
Så jeg fortalte ham om minimalisme.
Og han sagde: "Hvad fanden er minimalisme?"
Og jeg sagde: "Minimalisme er det, der gør, at vi ikke holder fast i ting,
så vi kan skabe plads til livets vigtigste ting,
som slet ikke er ting.
Ved du hvad, Ryan? Jeg tror, du også kan drage fordel af minimalisme,
for du har en masse lort."
Det var der, jeg husker,
at jeg så på, hvad du gjorde anderledes med dit liv.
Jeg måtte finde ud af, hvad Josh gjorde anderledes.
Mit liv var ude af kontrol. Jeg havde brug for forandring.
Du havde tydeligvis ændret noget,
så jeg inviterede dig på den der fine frokost på Subway.
-Ja. -Og vi satte os ned og…
…spiste sandwichen,
og jeg husker, jeg spurgte dig: "Hvorfor fanden er du så glad?"
Og hvis det ikke var dig, der fortalte mig om minimalisme,
hvis det var en anden,
ved jeg ikke, om jeg havde været så hurtig til at ville prøve det af.
Da vi sad der og spiste frokost,
talte han om, at han havde brugt den seneste tid på forenkling.
Ryddet op i rodet. Givet plads til livets vigtigste ting.
Så, fordi jeg er sådan en problemløser,
besluttede jeg at blive minimalist lige der.
Jeg kiggede på Josh og meddelte henrykt:
"Okay, mand. Jeg gør det! Jeg vil være minimalist.
Hvad så nu?"
Jeg ville ikke bruge flere måneder på langsomt at nedskære, som han havde.
Det var godt for ham, men jeg ville have hurtigere resultater.
Så vi fandt på en vild idé, der hed en pakkefest.
Vi besluttede at pakke alle mine ting, som om jeg skulle flytte.
Så pakkede jeg kun de ting ud, jeg havde brug for de næste tre uger.
Josh kom og hjalp mig med at lægge alt i kasser.
Tøj, køkkenudstyr, håndklæder, fjernsyn,
elektronik, indrammede fotografier og malerier, toiletartikler.
Alt. Vi lod, som om jeg skulle flytte.
Efter ni timer og et par pizzaudbringninger,
sad Josh og jeg i min anden stue
og stirrede på kasserne, stablet halvvejs op til mit høje loft.
Alt, jeg ejede, alt, jeg havde arbejdet så hårdt for det sidste årti,
stod inde i det rum.
Bare kasser oven på kasser.
Alle kasserne var mærket godt,
så jeg vidste, hvor alle tingene var.
Mærker som "rodeskuffe," "stue nummer et",
"køkkengrej", "rodeskuffe nummer syv".
Jeg brugte de næste 21 dage på kun at pakke de ting ud, jeg havde brug for.
Tandbørste, seng og sengetøj,
noget tøj til arbejde, de møbler, jeg brugte,
en værktøjskasse, køkkenudstyr.
Bare de ting, der gav mening i mit liv.
Efter tre uger…
…havde jeg stadig 80 % af mine ting i kasser.
De stod der bare, uåbnede.
Jeg kiggede på kasserne og huskede ikke, hvad der var i de fleste.
Alle de ting, jeg tog ind i mit liv for at gøre mig lykkelig…
…gjorde ikke deres arbejde.
Derfor besluttede jeg at give slip. Og ved I hvad?
Jeg følte mig fri for første gang i mit liv.
Jeg fik min tid tilbage.
Jeg fik mit liv tilbage.
Og da jeg ændrede mit liv,
fokuserede jeg på fællesskab, ikke på forbrug.
At give, ikke tage.
Mennesker, ikke ting.
Det fik os til at revurdere vores liv,
revurdere vores mål og forpligtelser.
Venner, familie og kolleger har set en stor forandring i mig.
Det har givet mig mulighed
for at være den, jeg altid talte om at ville være.
På grund af at mine værdier er blevet omorganiseret,
er jeg taknemmelig for hvert et sekund.
Jeg begyndte at finde mig selv igen.
Og det er jeg taknemmelig for.
Minimalisme…
…ændrede mit liv.
En følelse skyllede ind over mig. Det var overvældende.
Og det var en følelse af stor overflod.
En overflod, hvor alt er fint.
Man har alt, man har brug for. Alt er godt. Og jeg tror ikke…
Jeg bliver rørt ved at tænke tilbage på det.
Jeg tror ikke, jeg havde haft den følelse, siden jeg var fire-fem år gammel.
Bare det at vide, at alt, hvad jeg ønskede,
alt, jeg ledte efter og havde brug for…
…havde jeg allerede.
Lidt over et år efter mit pakkeeksperiment skete der noget uventet.
Min chef ringede en fredag morgen og bad mig køre til Cincinnati
og mødes med ham på firmaets personalekontor.
Jeg gik ind i mødelokalet og så min chef
og en fra personalet sidde på den anden side af mødebordet.
Min chef rystede på hovedet.
"Vi har elimineret din stilling i den seneste runde nedskæringer.
Ændringen træder straks i kraft."
Efter syv forfremmelser på under et årti blev jeg afskediget uden varsel.
Og så overraskede min næste tanke mig.
"Er det ikke det bedste, der kunne være sket?"
En tung byrde var løftet af mine skuldre.
Det var på tide at komme videre, og det var det skub, jeg manglede.
Hele mit perspektiv havde ændret sig.
Og jeg tænkte ved mig selv:
"Der må være folk derude, der finder værdi i min historie.
Der ville finde værdi i vores historie."
Så Josh og jeg besluttede at gøre, hvad to 30-årige fyre ville gøre.
Vi startede en blog.
Det er ti år siden. Og ved I hvad? Der skete noget fantastisk.
52 personer besøgte vores hjemmeside den første måned.
Jeg ved godt, det måske lyder ubetydeligt, men Josh og jeg var begejstrede.
Og så skete der andre bemærkelsesværdige ting.
52 læsere blev til 500, 500 blev til 5.000,
og nu har vi det privilegium
at dele vores budskab med millioner af mennesker hvert år.
Det viser sig, at når man bringer folk glæde,
deler de gerne ens historie med deres venner og familie
for at bringe dem glæde.
Det er passende, at vi er her.
Ikke kun i Dayton, men her på Press, på den her café,
for det er her, det begyndte for os.
Selv da vi var i forretningsverdenen, var det et sted, hvor vi kunne skabe.
Det var, som om vi havde brug for den plads uden for forretningsverdenen
og uden for vores rodede privatliv
til at komme her og finde ud af, hvordan vi forenklede vores liv.
At tage den følelse, vi oplevede, og få den skrevet ned.
Vi skulle alle have lov til at tegne vores liv på ny og sige:
"Jeg troede, jeg ønskede det, men nej, så jeg begynder forfra."
Hvis du har en længsel, en drøm og en lidenskab inde i dig,
hvorfor så holde fast i det, du plejede at gøre og være,
og miste den, du vil blive?
Uanset hvor vi er på vej mod færre ting,
vil vi altid blive trukket i den retning.
Sammenligningens retning, retningen for de medier, der overvælder os.
Sandheden er, at vi konstant skal refokusere os selv.
Vi gør livet unødvendigt kompliceret,
fordi vi overser eller undervurderer den retningssans, der kan komme
af at tage lidt tid til at sidde alene med os selv,
sidde i stilhed og tænke:
"Jeg får ikke mine idéer om, hvad et godt liv er
fra ydre stimuleringskilder.
Jeg vil lytte til den indre stemme og lade den føre mig."
Hvis man kunne beslutte sig for at være fuldt ud i live,
hvis man kunne slippe af med alt, der suger livet ud af ens sjæl,
så finder man sin lidenskab.
Men ens lidenskab handler aldrig om en selv.
Ens lidenskab vil altid handle om noget godt, man kan gøre i verden.
Derfor er Josh og jeg lige her lige nu.
Vi håber, vi kan bringe jeres liv glæde ved at opfordre jer til at give slip.
Til at forestille jer et liv med mere.
Mere tid, flere betydningsfulde forhold,
mere vækst, bidrag og tilfredshed.
Et liv med lidenskab,
uhindret af den kaotiske verdens staffage omkring jer.
Hvad I forestiller jer, er et bevidst liv.
Ikke et perfekt liv.
Ikke engang et nemt liv.
Men et enkelt liv.
Og for at nå dertil, må I måske give slip på ting, der er i vejen.
Tag Less Is Now-udfordringen.
Slå dig sammen med en ven, et familiemedlem eller en kollega.
Hver af jer giver slip på en ting på dag et.
To ting på dag to.
Tre ting på dag tre.
Og så videre.
Alt er tilladt!
Samlerobjekter.
Pynt.
Køkkengrej.
Elektronik.
Møbler, udstyr, lager, sengetøj,
actionfigurer, tøj, håndklæder, værktøj, hatte.
Doner, sælg eller giv til genbrug.
Alle ting skal være væk inden midnat.
Kan du holde en hel måned?
Del dine fremskridt.
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen