Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Odborníci hovoří o zániku obchodů.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Rok 2019 byl pro kamenné obchody jedním z nejhorších za celé desetiletí.
Méně je teď a tady.
Proč myslíte, že minimalismus a myšlenka jednoduchosti
získávají takovou oblibu?
Podle mě proto, že toho můžeme tolik vlastnit.
Část Ameriky je na věcech závislá.
Ne nutně v klasickém psychologickém významu toho slova.
My máme prostě věci rádi!
Dnešní pondělí se očekávají rekordní online prodeje,
které mají dosáhnout až 3,3 miliard dolarů.
Dnes si můžete objednat domů
cokoliv do 24 hodin.
To je skoro jako kouzlo.
Už brzy se obloha může hemžit roznáškovými roboty od Amazonu.
Tento dron by měl dolet 25 kilometrů
a doručoval by zásilky do 30 minut.
Spotřebitelský svět chápe, že když vás můžu přimět vybírat bez rozmyšlení,
můžu vás i přimět kupovat nepotřebné věci.
Moje smysly čelí neustálému náporu myšlenek
typu „Tohle by sis měl koupit. Budeš spokojenější.“
Rozumíte?
V mnoha ohledech se dá říct,
že chtějí, abyste se tomu poddali.
„Fajn, koupím to! Potřebuju to!“
Amazon opět pořádá nábor.
Aby firma pokryla zvyšující se internetovou poptávku,
hledá 100 000 nových zaměstnanců,
Spousta malých obchodů mizí
a moc se soustředí do rukou obřích firem.
Materiální věci přispívají k našemu pocitu nespokojenosti
protože zabírají místo věcem,
které nám opravdu mohou přinést štěstí.
Minimalismus jsem objevila před sedmi lety, když jsem zažívala zhroucení.
Byla jsem přepracovaná, vyčerpaná a v těžkém stresu.
Život je přece víc než práce.
Okamžitě jsem vstala, šla ke skříni
a začala vytahovat oblečení.
Zůstal jsem vzhůru do tří ráno a narval plné tašky věcí.
Když jsem se jich pomalu začala zbavovat, dostavil se pocit svobody.
Změna se blíží.
Je nevyhnutelná, protože míra spotřeby nemůže dále překračovat to,
co planeta stačí každý rok obnovit.
Fyzicky to není možné.
Otázkou není, zda se jako společnost změníme,
ale jak se změníme.
Ke změně nás přiměje buď vědomá snaha, nebo katastrofa.
Začalo to jedinou otázkou.
Jak by mohlo méně věcí vést k lepšímu životu?
- Dáš si čaj? - Jasně.
Dobře.
Tamhle je. Fajn.
Estetické hledisko je pro mě důležité,
ale důležitější je mít prostor nezahlcený věcmi.
Když se tu projdete,
ne vše se nutně řídí minimalistickým designem.
Nesnažím se zásady minimalismu dodržovat za každou cenu.
Snažím se ale zkrátka prostor nezahlcovat.
Často si jednoduchost pleteme s tím, co je snadné, ale je to přesně naopak.
Žít prostý život vyžaduje mnoho práce.
Držet se nějakého záměru je obtížné. Snadné je plout s proudem.
Snadné je jít do Ikey pokaždé,
kdy vás přepadne pocit, že potřebujete nový kus nábytku či stolek.
Tyto stoické experimenty, které vám ukáží, bez čeho se obejdete
a bez čeho ne, jsou velmi náročné,
ale stojí to za tu práci.
Lidi říkají: „Mrkněte na dokument o Minimalistech… “
Minimalisti.
Minimalisti jsou tu. Joshua a Ryan.
Ve svých knihách, podcastu a dokumentu na Netflixu
učí běžné spotřebitele, jak najít štěstí redukováním věcí.
Abyste pochopili, jak jsme se s Joshem stali minimalisty,
musíte začít u našeho dětství.
Oba jsme vyrůstali v chudých poměrech.
Naše mámy měly problémy se závislostmi a nikdy jsme nežili v dostatku.
Podívej se, to je výborné.
Měli jsme v podstatě podomácku vyrobený nábytek.
To je kredenc v kuchyni.
Byl jsem spokojené dítě až do druhé třídy,
kdy se mi rozvedli rodiče.
Rozvod rodičů zažívá hodně dětí.
Ale pamatuji se, že když máma od táty odešla,
nastala opravdu dysfunkční fáze.
Pamatuji si z té doby
spoustu různých večírků.
Jako klukovi mi to přišlo jako zábava.
Mámě se podařilo, že to vypadalo jako zábava.
Joshe jsem potkal v páté třídě, když jsem přešel do jeho školy.
Možná to bylo tím, že jsme oba pocházeli z nefunkčních, chudých rodin
nebo že jsme byli nejtlustší kluci ve třídě,
ale padli jsme si do noty a začali se kamarádit.
Minimalismus by se nám býval hodil během dětství,
protože minimalismus je
vědomé využití dostupných zdrojů,
a když těch zdrojů máte v dětství málo,
může vám pomoct, když víte, jak s nimi vědomě nakládat.
Zajímavé je, že když jste chudí
a někdo vám něco nabídne, přijmete to.
Pamatuji se, že u nás doma byla spousta věcí,
protože jsme brali cokoliv, co nám kdo nabídl.
Ale spoustu z těch věcí jsme nepotřebovali.
Byly to jen krámy, které nepřinášely žádnou hodnotu.
Čím více máme místa, tím více ho zaplňujeme věcmi.
A na víc věcí potřebujeme víc místa
a hledáme úložné prostory nebo větší byty.
A nikdy nás nenapadne se zeptat: „Bez čeho se neobejdu?“
A dále: „Kolik z těch věcí mému životu dodává nějakou hodnotu?“
Před deseti lety
ve svých 28 letech jsem dosáhl všeho, co jsem kdy chtěl.
Byl jsem nejmladším ředitelem ve 140leté historii naší firmy
a požíval jsem všechny výhody středního managementu velké korporace.
Luxusní auta, šatna plná značkového oblečení,
velký předměstský dům s více záchody než lidmi.
Dalo by se říct, že jsem žil americký sen.
Ale pak mi umřela máma
a rozpadlo se mi manželství.
Obojí ve stejný měsíc.
A tyto dvě události mě přiměly rozhlédnout se
a zeptat se sám sebe, o co se vlastně v životě snažím.
A co jsem zjistil?
Jak moc pro mě byl důležitý takzvaný úspěch
a hlavně hromadění věcí.
Možná jsem žil americký sen,
ale nebyl můj.
Získal jsem vše, co jsem myslel, že chci,
a pak jsem zjistil, že to, co jsem myslel, že chci,
možná ve skutečnosti vůbec nechci.
Korporace a jejich zaměření na zisk
jsou příčinou závislosti na věcech v této zemi.
Velké korporace fungují na principu
neustálého růstu.
Korporace má primárně odpovědnost vůči akcionářům,
kterým musí přinášet stále vyšší výnosy,
což je základ kapitalismu a růstu.
Myslím, že problém nespočívá v tom, jak moc rosteme.
Ale v tom, jak odpovíme na otázku „kam kráčíme?“.
Jedním z největších problémů našeho světa
je nemožnost volby.
Mluvíme o volném trhu a svobodné společnosti,
ale většina lidí tu možnost nemá,
protože existuje jedna nebo dvě velké instituce
s uměle vytvořeným monopolem,
které rozhodují o tom,
co můžete sledovat a poslouchat.
Dnes skutečně probíhá manipulace našich zájmů
a našeho přirozeného vkusu.
Marketéři dokážou neuvěřitelným způsobem zmanipulovat mysl člověka tím,
že v něm vytvoří pocit, že to, co prostě jen chce,
také ve skutečnosti potřebuje.
Na naši společnost cílí největší množství reklamy v historii.
Firmy utrácejí stovky milionů dolarů, aby nám mohly říkat, co potřebujeme,
a funguje to.
Prostředky utracené v USA za reklamu
narostly z 5 miliard dolarů ročně v 50. letech na dnešních 240 miliard.
A od přelomu 21. století
se většina těchto prostředků z televize a rozhlasu
přelila do digitální reklamy.
Výsledkem jsou inteligentní a prediktivní reklamy,
které nás znají lépe než my sami.
Společnosti vědí, jak propojit naše zařízení tak,
aby měly informace o tom, kdy zapínáme tablet a kdy saháme po telefonu,
kdy přepínáme kanál na televizi
nebo mluvíme do chytrého zařízení.
Pomocí GPS na vašich přístrojích
mohou sledovat váš pohyb, kolem kterých billboardů
a do kterých obchodů chodíte
a dokonce kolik dlužíte na své debetní kartě.
Zmapují si váš pohyb tak, aby věděly, kdy vám poslat další zprávu.
A konečný cíl je vždy stejný. Abyste si koupili víc věcí.
Jedním z používaných triků je reklama na principu nedostatku.
Zobrazovanými reklamami
v nás chtějí vyvolat pocit, že když daný produkt nemáme,
jsme v něčem nedostateční.
„Nikdo mě nebude mít rád, když nebudu mít tuto zubní pastu.“
„Bez tohoto mycího prostředku si mě moje děti nebudou vážit.“
Bude to trhák.
Neliší se to od cvičení v tělocvičně.
Masážní sauna na ruce.
- Tomu neodoláte. - Skvělá kolekce pro každou příležitost.
- Je to cítit, je to vidět. - Určitě je to cítit.
Jsme ostřelování připomínkami, že jsme v něčem nedostateční.
Uvažujte o tom, co to s lidmi každý den dělá,
když jim pořád něco říká: „Nejsi dost dobrý.
Tvoje vlasy, oblečení, pleť a tělo nejsou dost dobré.“
Nikdy to nekončí. A my tím pádem samozřejmě chceme být dobří.
A přišli jsme o jiné způsoby, jak toho dosáhnout.
Mezi ty patřilo být součástí společenství, mít smysl života,
mít vlastní identitu bez ohledu na značku.
A protože jsme o to přišli, naplňujeme naši touhu někam patřit
nakupováním různých věcí.
Nikdo si vědomě neřekne: „Udělám si z věcí svoji modlu.“
Rozumem o tom tak neuvažujeme. Nikdo to nedělá vědomě.
Ale z chování lidí víme, že přesně to se stalo.
Možná si někdy říkáte: „Kdybych měl to auto, bych bych spokojený.
Kdybych bydlela v tom domě a v té čtvrti, byla bych spokojená.
Kdybych měla ten gauč a ty závěsy, byla bych šťastná.“
A to znamená, že se klaníte u oltáře materiálních věcí.
Oficiálně jste se nakazili „krámismem“.
A celý problém dostává duchovní rozměr,
protože věci začnou konkurovat tomu, co je skutečně důležité.
Všichni něco prodávají.
A to neznamená, že prodávat je vždycky špatná.
Chci, aby se v obchodě prodávalo to, co si můžu jít koupit.
Chci si kupovat jídlo a chci, aby to prodávali.
Nejde o odsuzování lidí za to, že chtějí něco prodávat,
že upozorňují na své produkty
nebo se je snaží prosadit.
Jde o to, abyste pochopili,
že to, co ostatní propagují, se ne vždy rovná
a ne vždy odpovídá tomu, co opravdu potřebujete.
Než jsem přešel na minimalismus, nakupoval jsem kompulzivně.
Utrácení jsem neměla pod kontrolou.
Nakupování byla berlička. Moje útočiště.
Někdo se z emocionálních důvodů přejídá. Já jsem nakupovala.
Vyhledávala jsem slevy.
Pořád jsem hledala produkty,
které bych mohla koupit za velkou slevu.
Nejspíš bych to koupila s pocitem, že je to moje poslední šance.
Kupovala jsem nůžky na nehty.
Kupovala jsem drahé i normální, obyčejné.
S různými tvary.
Pořád jsem kupovala namátkové věci
a pak mi došlo, že plýtvám penězi na to, co už mám.
Koupila jsem si skútr s objemem 150 kubíků.
Čekala jsem, že mi to změní život.
Představovala jsem si, jak na něm projíždím Atlantou.
A kdo byl někdy v Atlantě,
ví, že jezdit tam po silnicích na skútru je špatný nápad.
Měla jsem pocit, že si to za svoji námahu zasloužím
a že mi to zboží přinese spokojenost.
A když pak přišly účty, dostavil se pocit hanby a viny
a byl to začarovaný kruh.
Zpětně to vypadá zvláštně,
ale jako malý jsem si neuvědomoval, že jsme chudí.
Dostávat přídavky a poukázky na potraviny
mi připadalo naprosto normální.
Chudoba byla jako kyslík.
Byla všude kolem mě, ale já ji neviděl.
Prostě byla.
Krátce po mém narození začal otec trpět duševními problémy
a všechno se začalo měnit.
Když si ho máma brala,
nevěděla, že trpí bipolární poruchou a schizofrenií,
ale zjistila to rychle.
Tátovy duševní problémy se umocňovaly alkoholismem,
začal být zlý, agresivní a nepředvídatelný.
Fyzické týrání začalo někdy v mých třech letech.
Moje vůbec první vzpomínka je na to,
jak táta mámě o hrudník típe cigaretu.
Stupňovalo se to, až jsme nakonec utekli.
S mámou jsme se přestěhovali 30 kilometrů na jih na předměstí Daytonu,
což zní docela hezky, ne?
Předměstí!
Ale nic hezkého na tom nebylo.
Bude to tady napravo.
Je to ten zelený dům.
Páni.
Vidíte to?
Je celý zabedněný.
Půjdeme se podívat?
Bydleli jsme v rozpadajícím se domě.
Nájem byl 200 dolarů měsíčně.
Uvnitř byly vždycky cítit prázdné plechovky od piva a kouř z cigaret.
Cítím to ještě teď.
Když jsem rozsvítil v kuchyni, po podlaze se rozutekli švábi.
A když vypnuli elektřinu,
natáhli jsme k sousedům šňůru, aby alespoň šla televize.
Vstupní dveře.
Sakra.
Možná tam žijí squatteři. Je to úplně v troskách.
Po přistěhování jsme začali odebírat poukázky na jídlo.
Jako kluk jsem nechápal rozdíl mezi bankovkami a poukázkami.
Poukázky vypadaly jako bílé bankovky
a zelené bankovky byly prostě peníze.
A máma měnila…
Měnila ty bílé za zelené,
protože zelené potřebovala k nákupu alkoholu.
A tak si kupovala nejlevnější pivo.
Jako Milwaukee's Best nebo víno ze spodních regálů.
Po škole jsem se vracel domů. Bylo mi šest.
Mámu jsem vždycky našel, jak opilá spí na gauči.
Bylo to naprosto normální.
Tenkrát jsem si to asi neuvědomoval,
ale nejspíš jsem si částečně myslel, že je to moje vina.
Jak se naše situace zhoršovala, máma začala pít víc.
Nechci vzbudit mylný dojem. Máma měla dobré srdce
a úžasný mysl pro humor.
Ale v průběhu let ztratila smysl života.
A já věděl, že jediný způsob, jak to prorazit
a jak jí ten smysl pomoct zase najít,
je začít vydělávat hodně peněz.
Pamatuju se, že v pubertě
jsem skoro každé léto pomáhal tátovi.
Malovali jsme a lepili tapety.
A měli jste vidět některé z těch domů, kde jsme pracovali.
Byly mezi ni neuvěřitelně luxusní baráky.
Obří garáže, kryté bazény, soukromé bowlingové dráhy.
Po ničem z toho jsem sám netoužil, ale vypadalo to působivě.
A jednoho dne jsme pracovali v jednom opravdu pěkném domě.
Nevypadal jako dům multimilionáře,
ale vypadal lépe než cokoliv, co kdy měli moji rodiče.
Ze všech stěn
se na vás usmívaly tváře přátel a příbuzných,
které symbolizovaly šťastný život.
A dům byl do posledního koutu zaplněný věcmi.
Představoval jsem si, jak tam žiju.
Představoval jsem si, jak bych byl v takovém domě
plném věcí šťastný.
Otočil jsem s k tátovi a zeptal se ho:
„Kolik musím vydělávat, abych měl na takový dům?“
Podíval se na mě a odpověděl: „Když budeš vydělávat 50 000 dolarů ročně,
budeš si ho moct dovolit.“
A tak se 50 000 dolarů stalo mojí metou.
Jednou jsme na střední škole s Joshem
seděli sami u svého stolu v jídelně
a začali jsme mluvit o tom, co budeme dělat, až školu doděláme.
Povídal jsem: „Nevím, co budu dělat,
ale jestli zvládnu vydělávat 50 000 ročně,
budu spokojený.“
Tak jsem to udělal. A totéž udělal Josh.
Jako prodejci jsme začali vydělávat 50 tisíc.
Ale něco bylo špatně.
Nebyl jsem šťastný. Musel jsem znovu na začátek.
A díkybohu jsem zjistil, kde byla chyba.
Nepočítal jsem s inflací.
Tak jsem si řekl:
„Možná by ke štěstí stačilo 65 000 dolarů ročně.
Nebo 90 000 nebo pět nul
nebo možná kdybych si koupil nějaké věci.
Pak možná dosáhnu štěstí.“
Ať už štěstí bylo cokoliv, věděl jsem, že jakmile ho dosáhnu, budu volný.
Kupoval jsem nová auta, elektroniku a drahé oblečení.
Drahé bytové dekorace a nábytek,
měl jsem ty nejnovější vychytávky.
A když jsem neměl dost peněz na účtu, platil jsem drahá jídla,
alkoholové tahy a zbytečné dovolené kreditními kartami.
V honbě za štěstím jsem pořád vydělával a utrácel víc peněz.
Vše ve snaze žít svůj americký sen.
Zajímavé podle mě je,
že pro imigranta je americký sen pořád pozitivní věc.
Ale ti, kteří v něm vyrostli,
už si ho neváží, protože se pro ně stal symbolem americké noční můry.
Lidé v USA pracují více hodin než v jiných průmyslově vyspělých zemích.
Údaje se mohou lišit dle použitých dat, ale pracujeme strašně moc hodin.
Pracujeme stejně dlouho jako lidé v době feudální společnosti.
Máme krátkou dovolenou, pokud vůbec.
Půlka země nemá volno ani dva týdny.
Dojíždění do práce trvá déle než dříve
a lidé mnohem více času než dříve tráví sami před obrazovkou počítače.
Přicházíme o to, co nám dává štěstí
a přináší nám pocit bezpečí a jistoty.
Tím je společenství.
Vyměnili jsme ho za čas potřebný k práci a za nakupování.
Nejhorší je žít v nekonečném řetězu tužeb.
„Potřebuju víc toho nebo toho.
Větší úspěch, větší příjem, větší bohatství,
větší dům, větší auto, větší to a to.“ Tak vypadá nekonečná černá díra.
Když dostaneme to, po čem jsme toužili,
zjistíme, že náš předpoklad, že nám to přinese štěstí, byl mylný,
protože prožívání se vrací do normálu.
Po pár měsících se vrátíte do normálu
a říkáte si: „Jo, byl to super pocit,
ale teď mám zase další tužby a další sny.“
A to, co vám teď připadá jako strop,
se stane odrazovým můstkem pro dosažení zase další úrovně.
Americký sen je ve skutečnosti ten pocit svobody.
Jak ho dosáhnete? Hromaděním peněz? To se vám nepovede.
Když budete spolu s penězi
hromadit další věci, nebudete o nic stabilnější.
Tím jenom svoji hloupost rozšíříte o další nuly.
A tak se musíte naučit svoje takzvané „potřeby“ odizolovat,
vytvořit kolem sebe ochranný val
a vybudovat si díky rezervám nezávislost,
abyste si mohli dovolit říct: „Tuhle zakázku si strčte někam.“
Nad hlavou vám pak nebude viset dluh
vzniklý nakupováním věcí, co nepotřebujete, za peníze, které nemáte,
abyste zapůsobili na lidi, které nemáte rádi.
Vzdali jste se své nezávislosti
a své svobody
výměnou za věci, které do roka pozbudou veškerou hodnotu.
Po nákupu přicházejí výčitky svědomí, ale trpíte i dilematem hráče,
který konečně získal to, o co hrál.
Jste ochotni se vzdát toho, co vám přináší nespokojenost?
Všichni tedy musíme začít tím,
že budeme toužit jen po věcech, které opravdu potřebujeme.
A upřímně zhodnotíme to, co už máme.
„Chci, aby tato věc určovala můj život? Opravdu si to chci nechat?“
Honba za americkým snem mě stála víc než peníze.
Zažíval jsem neustálý stres, úzkost a nespokojenost.
V určité chvíli jsem nedokázal rozpoznat, co je důležité.
Ale jedna věc byla jasná.
Pociťoval jsem obrovskou prázdnotu.
A zkoušel jsem ji zaplňovat podobně jako jiní lidé. Věcmi.
Dál jsem pracoval 60, 70 nebo 80 hodin týdně
na úkor těch nejdůležitějších věcí v životě.
Téměř jsem přestal brát ohledy na své zdraví, na vztahy
a na to, co mě naplňovalo.
Žil jsem od výplaty k výplatě. Žil jsem jen pro výplatu. Pro věci.
Potácel jsem se mezi nákupy na kreditky a lehkomyslným utrácením
a hromadil dluhy proto, abych si udržel životní styl, který měl nebavil.
Měl jsem hromadu věcí, kterými jsem si do posledního místečka zaplnil život.
Obří televize, kvalitní porcelán, spotřebiče z nerezové oceli,
mramorové pracovní desky, drahé hodinky, obleky na míru
a pořád další a další věci.
A pak mi jednou v roce 2008 dva dny před Vánoci
zavolala máma.
Ten rok se přestěhovala dolů na Floridu
a odešla do důchodu.
Ale 23. prosince zjistila, že má rakovinu plic ve čtvrtém stadiu.
A do roka zemřela.
Ten rok jsem u ní na Floridě často byl,
když procházela chemoterapií a ozařováním.
Ale když zemřela, potřeboval jsem tam ještě jednou zajet.
A tentokrát to bylo kvůli pozůstalosti.
Letěl jsem z Daytonu v Ohiu do St. Pete Beach na Floridě.
Víte, co jsem tam našel?
Samé věci.
Věci, které by zaplnily tři domy, narvané do jednopokojového bytu.
Máma netrpěla chorobným hromaděním.
Neměla žádné mrtvé kočky v mrazáku.
Ale za svých 65 let nashromáždila spoustu věcí.
Víte, že průměrná americká domácnost
má více než 300 000 předmětů?
Tři sta tisíc!
Schválně se porozhlédněte po průměrné půdě, garáži nebo sklepě.
Co vidíte?
Nepoužívané sportovní náčiní, cvičební vybavení,
potřeby pro kempování, sváteční dekorace,
hudební nástroje, náhradní díly,
zastaralou elektroniku, změť šňůr a kabelů,
časopisy, kazety a cédéčka,
různé cetky, maličkosti a další hlouposti
a zkrátka všechno, co jsme zapomněli, že máme.
Krabice a koše a místnosti plné věcí.
Obrovská hromada věcí.
Moje šatna se naprosto vymkla kontrole.
Oblečení jsem měla v šatníku a v komodě.
Fotografické vybavení, cyklovybavení.
Přípravky na péči o pleť, kosmetiku.
Boty, kabelky.
Když jsem otevřela skříň, padalo to ven.
Nevím proč, ale měl jsem troje kopačky,
i když ani nehraju fotbal.
Věci, co jsem za ta léta dostala.
Různá přání nebo předměty,
co jsem si schovávala na památku některých událostí.
Byl to nekonečný proud myšlenek: „Tohle potřebuju. Tohle taky.“
Kupovat věci jako řešení našich problémů je ohromně snadné.
Když jsem měla děti a chtěla jsem, aby dobře spaly,
myslela jsem si, že mi k tomu pomůže nějaké dokonalé zařízení.
Měla jsem čtvery zavinovačky,
a několik spacích vaků na zip.
Na Amazonu najdete tuny
nejrůznějších pomůcek k tomu, aby děti lépe usínaly.
Můžete si tam koupit cokoliv.
Ale realita je, že uspat dítě je prostě těžké
a my snadno podlehneme myšlence, že si ulehčení této situace můžeme koupit.
A často to ani moc nefunguje a je to drahé.
Nejlepší způsob, jak zjistit, jestli máte moc věcí,
není čekat, jestli vám na ně dojde místo,
ale zeptat se sám sebe, jestli víte, co smysluplného s nimi dělat.
Když nevíte, co smysluplného byste s nimi dělali,
tak i kdybyste vlastnili jen jednu jedinou věc, je to příliš.
Důvod, proč v nás hromadění věcí vyvolává depresi a pocit prázdnoty,
je v tom, že čím více máte špatných věcí, tím máte ve skutečnosti méně.
To, co nás naplňuje, je mnohem hlubší.
Je to naše potřeba smyslu a rozvoje, naše potřeba intimity.
Poselství minimalismu je tak mocné,
protože se obklopujeme špatnými věcmi
a umíráme hlady po tom, na čem skutečně záleží.
Málokdo z nás trpí chorobným hromaděním.
Jistě.
Jen se nechceme vzdát svých věcí.
Vzpomínek nashromážděných za celý život.
Pro mámu to rozhodně platilo a já netušil, jak si s tím poradit.
Tak jsem se zachoval jako poslušný syn.
Zavolal jsem stěhováky.
Požádal jsem o tu největší možnou dodávku.
Musel jsem čekat ještě den navíc,
než se jim uvolnil 7metrový náklaďák.
Zatímco jsem čekal, pozval jsem pár máminých přátel,
aby mi pomohli její věci protřídit.
Protože jich bylo moc a já na to byl sám.
Měla obývák plný starožitného nábytku a starých obrazů
a víc ozdobných tácků, než kolik šlo spočívat.
V kuchyni měla stovky talířů, hrnků a misek
a nesourodého náčiní.
V koupelně měla tolik lahviček mejkapu,
pleťových krémů a hygienických potřeb, že by si mohla otevřít drogerii.
Prádelník plný osušek, ručníků a utěrek vypadal,
jako by tam někdo provozoval hotel.
O ložnici ani nebudu mluvit.
Proč měla v šatně 14 zimních kabátů?
Bydlela u pláže v St. Pete.
Třídil jsem a balil její věci,
když tu mě napadlo podívat se pod postel.
Uviděl jsem tam čtyři krabice od papíru.
Byly těžké a zalepené lepicí páskou.
Každá byla na straně
černou fixou označená velkým číslem.
Stál jsem tam,
koukal na ně
a přemýšlel, co by mohlo být uvnitř.
A byly to moje staré sešity ze základní školy.
Od první do čtvrté třídy.
Otevíral jsem je s obrovskou zvědavostí
a nemohl jsem pochopit, proč si máma nechávala moje sešity.
Ale pak mě zavalily vzpomínky a já pochopil.
Chtěla si nechat něco, co by jí mě připomínalo.
Nechtěla se vzdát vzpomínek, které v krabicích uchovávala.
Ale moment.
Krabice byly víc než dvacet let uzavřené.
Bylo jasné,
že si vzpomínky v krabicích neprohlížela.
To mi vůbec poprvé pomohlo uvědomit si důležitou věc.
Naše vzpomínky nejsou ve věcech.
Vzpomínky jsou uvnitř nás.
K tomu, aby si uchovala vzpomínku na mě, vůbec ty krabice nepotřebovala.
Já v těch krabicích nebyl.
Ale když jsem se rozhlédl po jejím bytě a po jejích věcech,
došlo mi, že se chystám udělat totéž.
Upřímně se musím přiznat,
že jsem si chtěl máminy věci sobecky nechat.
Ve skutečnosti by mi ale schované předměty
nepřinesly žádnou skutečnou hodnotu.
Tím, že jsem se jich vzdal,
jsem mohl obohatit život jiným lidem.
Většinu jejích věcí jsem daroval jejím přátelům nebo místním charitám
a dal jim nový domov.
Pár předmětů jsem prodal
a utržené peníze jsem daroval neziskovým organizacím,
které mámě pomáhaly zvládat léčbu.
Uvědomil jsem si, že odpoutáním od věcí
můžu světu dát mnohem víc.
Domů do Ohia jsem se vrátil
jen s pár sentimentálními drobnostmi.
Nechal jsem si starý obraz, pár fotek
a nějaké tácky.
Díky tomu jsem pochopil, že když si jich nechám méně,
budou pro mě znamenat více.
Těch pár maličkostí, co jsem si nechal, má větší smysl,
než hromada cetek, které v tak velkém množství svoji hodnotu ztrácejí.
Abych mohl jít dál, musel jsem se zbavit toho, co mě tížilo.
Abych se posunul…
musel jsem si udělat soupis svého života.
Žil jsem celkem uspořádaně.
Ale ve skutečnosti jsem jen uspořádaně hromadil.
Kdybyste nahlédli pod povrch,
našli byste následky mnohaletého nekontrolovaného konzumu.
S postupující inovací
je pro nás stále těžší jednat zdrženlivě.
Levná pracovní síla
v kombinaci s rozvojem dopravy, výrobních postupů a logistiky
srazilo ceny spotřebitelských předmětů na historické minimum.
Nákupy na jedno kliknutí, doručení ve stejný den
a normalizace dluhů na kreditních kartách
nás teď dostaly do pasti.
Průměrný Američan má v peněžence čtyři kreditní karty
a průměrný dluh na kreditních kartách v domácnostech činí přes 16 000 dolarů.
Každý rok utrácíme víc za boty, šperky a hodinky než za lepší vzdělání.
Když jsem byl malá, dalo se zboží v obchodě rezervovat.
Vybrali jsme si v obchodě školní oblečení,
máma ho zarezervovala
a potom každý týden po několik týdnů skládala určitou částku,
dokud nezaplatila plnou cenu.
Pak jsme si vybrané zboží mohli odnést.
Nic takového už teď neexistuje.
Stačí přiložit kreditku a odnést si to rovnou domů.
Tato změna ve způsobu nakupování
změnila i naše očekávání
a pocit jistého nároku, že něco chci mít,
kdy to chci mít a jestli na to mám čekat.
Amerika je bohužel čím dál tím víc emocionálně nezralá.
„Chci to a chci to teď a zasloužím si to už jen tím, že žiju.“
Takto uvažuje čtyřleté dítě u regálu s cereáliemi
a vzteká se, když nedostane svoje lupínky.
Ale já přitom mluvím třeba s 54letou ženou nebo stejně starým mužem,
který si nemůže koupit nějakou věcičku,
jelikož nemá dost peněz.
Něco vám řeknu. Nikdy nebudete mít dost peněz na všechno, co chcete.
Dluhy, které ve společnosti způsobují největší problémy,
vyvstávají z domnělé potřeby dávat na odiv svůj úspěch.
Naložíte si zbytečné břímě, jen abyste si zachovali jistou image.
Když si nemůžu dovolit BMW,
ale zadlužím se, abych si ho mohl koupit,
dělám to s vyhlídkou na jisté sociální výhody,
aby mě ostatní viděli v nějakém světle.
Po naplnění našich základních potřeb je měřítkem toho, zda máme dost věcí,
porovnávání s ostatními lidmi.
Tak se vzniklo anglické rčení „držet krok s Jonesovými“.
Svůj nábytek, oblečení i auto posuzujeme na základě srovnání s okolím.
Dřív jsme žili v blízkosti lidí z obdobných socioekonomických poměrů,
všichni měli totéž a byli jsme spokojení.
Ale pod náporem televize a sociálních sítí
dochází k takzvanému vertikálnímu rozšíření referenční skupiny.
Teď si porovnávám vlasy s Jennifer Aniston.
Teď porovnávám svůj dům s domem Kim Kardashian.
Dnes trpíme větším stresem a nespokojeností než kdy dřív,
protože zdánlivě víme mnohem víc o tom,
co se děje v domě našich sousedů nebo přátel.
Srovnávání je dnes mnohem urputnější než v dřívějších generacích
a neustále porovnáváme svoje životy s ostatními lidmi.
A málokdy v takovém porovnání uspějeme.
Tato generace se více než ty předchozí
musí učit regulovat svoji pozornost,
o kterou teď soupeří spousta jiných lidí
a všichni říkají: „Podívej se na tohle a budeš šťastný!“
„Kup si tohle a budeš šťastná!“
A vy musíte poodstoupit a v klidu říct: „Ne, napřed potřebuju čas,
ať můžu zjistit, co mi opravdu přináší štěstí.“
Pro mě to začalo jedinou otázkou.
Jak může můj život být lepší, když budu mít míň?
A skrze odpověď na tuto otázku jsem pochopil smysl minimalismu.
Nejde jen o „jak“. Důležitější je „proč“.
Zjednodušením života
získám víc času na péči o zdraví a vztahy,
na kreativitu a na své finance
a mohu být světu prospěšný smysluplným způsobem.
Výhody minimalismu jsem pochopil dřív,
než jsem si stihl vyklidit šatník.
A když přišel čas začít se zbavovat věcí, začal jsem pomalu.
Položil jsem si další otázku.
Co když se každý den v měsíci zbavím
jednoho předmětu?
Jen jednoho. Co by se stalo?
Řeknu vám rovnou, že jsem za 30 dní vyhodil víc než 30 předmětů.
Mnohem víc.
Z objevování, kolik toho dokážu vyhodit, se stala osobní výzva.
Prohledával jsem pokoje, skříně, komory a chodby,
auto i kancelář, pátral jsem po věcech, kterých se můžu vzdát,
a nechával si jen to, co mému životu dávalo nějakou hodnotu.
Nad každou věcí jsem si kladl otázku:
„Přináší mi to do života nějaký smysl?“
A čím častěji jsem se ptal, tím to nabíralo větší obrátky
a tím jednodušší bylo se k minimalismu přimknout.
Když se do toho pustíte,
budete se cítit svobodnější a lehčí a tím víc budete chtít vyhazovat.
Z pár košil najednou byla půlka skříně.
Od pár DVD jsem se dostal k likvidaci celé sbírky nepoužívaných disků.
Z pár dekorací byl celý šuplík. Z plného se najednou stal prázdný.
Je to úžasný cyklus. Čím víc jednáte, tím víc máte chuť jednat.
Jakmile jsem se začal zbavovat věcí, nabralo to rychlý spád.
Bylo to jako nezastavitelná lavina.
Byla jsem připravená vyhodit toho co nejvíc.
Když se podíváte, co všechno máte v šuplících,
najednou nechápete,
kde se tam půlka těch věcí vzala.
Pomohlo mi soustředit se vždy na jednu část domu,
abych nemyslel na to,
že mám v domě věci za 35 let života, kterých se musím zbavit.
Zrušili jsme pronájem skladu.
Platili jsme spoustu let obrovský nájem
a ani nevěděli, co tam všechno máme.
Procházela jsem sbírku cédéček
a ani jsem nevěděla, jestli mám v autě přehrávač.
A v té souvislosti mě napadlo: „Když nevím, jestli mám přehrávač,
nejspíš ani nemám důvod si tu sbírku nechávat.“
Jak jsem se postupně zbavovala věcí, cítila jsem se mnohem volněji.
Byla v tom svoboda.
Na začátku jsem vyhodila 14 párů kalhot.
Nevěřícně jsem na ně zírala.
Spočítala jsem si je
a nechápala jsem, že mám v šatně 14 párů kalhot.
Prodali jsme dům, protože jsme chtěli začít nanovo
a začít opravdu svobodně žít.
Už jenom začít bylo velmi osvobozující, a tak jsem pokračovala dál.
Během osmi měsíců po matčině smrti
jsem se úmyslně zbavil více než 90 % svého hmotného majetku.
Kdybyste mě dnes navštívili doma, asi byste nezvolali:
„Panebože!
Tady bydlí minimalista!“
Asi se ptáte, jak si doma udržujeme pořádek.
Moje rodina a já nemáme moc věcí,
ale to málo, co máme, má pro nás skutečnou hodnotu.
Každý předmět, který vlastníme, oblečení, automobil, kuchyňské potřeby nebo nábytek,
to vše plní funkci.
Minimalistův majetek buď plní nějakou funkci,
nebo přináší radost. Nic dalšího nepřichází v úvahu.
Ten náhle uvolněný prostor
mě najednou přiměl klást si hlubší otázky.
Třeba: „Opravdu jsem kdysi přikládal takový význam materiálním věcem?
Co je v mém životě opravdu důležité?
Proč jsem byl tak nespokojený?
Kdo je člověk, kterým se chci stát, a jak budu definovat svůj úspěch?“
Na tyto otázky se opravdu těžce odpovídá,
ale je to důležitější než hromadit zbytečný majetek.
A když na ně nebudeme pečlivě a nekompromisně odpovídat,
budou se čerstvě vyklizené skříně
zanedlouho zase znovu až po okraj plnit novými předměty.
Vzdával jsem se věcí,
začal si klást náročnější otázky
a můj život byl najednou prostší.
Rozdílu si všimlo i mé okolí.
Můj nejlepší přítel Ryan Nicodemus,
kterého znám od dob, co jsme spolu seděli v páté třídě,
za mnou jednou přišel a řekl:
„Proč jsi tak hrozně šťastnej?“
Pověděl jsem mu o minimalismu.
A on na to: „Co to má bejt?“
Řekl jsem: „Taková zvláštní věc, která nás učí vzdávat se věcí,
abychom si mohli udělat místo na důležitější věci,
což ve skutečnosti věci nejsou.
Víš co, Ryane?
Myslím, že by ti to taky prospělo, protože…
No protože máš spoustu krámů.“
Tehdy jsem začal zkoumat,
co se ti v životě změnilo.
Potřeboval jsem zjistit, co děláš jinak.
Neměl jsem svůj život pod kontrolou a potřeboval jsem udělat změnu.
A ty jsi očividně nějakou změnu udělal.
Pozval jsem tě na luxusní sendvič do Subway.
- Jo. - Posadili jsme se,
jedli sendviče
a já se tě ptal: „Jaktože jsi tak spokojenej?“
Kdybys mi o minimalismu neřekl ty
ale někdo jiný,
nevím, jestli bych byl ochotný to hned zkusit.
A zatímco jsme obědvali,
vyprávěl mi, jako si v posledních měsících zjednodušuje život.
Zbavuje se nahromaděných věcí. Uvolňuje si místo na důležité věci.
A já, protože jsem zaměřený na řešení problémů,
jsem se na místě rozhodl stát se minimalistou.
Podíval jsem se na Joshe a nadšeně mu oznámil:
„Jdu do toho, budu minimalista.
Co mám dělat?“
Nechtěl jsem se k tomu jako on prokousávat postupně,
ačkoliv jemu se to povedlo. Chtěl jsem rychlé výsledky.
A tak jsme dostali šílený nápad na pakovací párty.
Rozhodli jsme se sbalit všechny moje věci, jako bych se stěhoval.
Pak jsem si měl vybalit jen to, co budu potřebovat během tří týdnů.
Josh mi přišel pomoct nandat všechno do krabic.
Oblečení, kuchyňské potřeby, ručníky, televizory,
elektroniku, zarámované fotografie a obrazy, toaletní potřeby.
Všechno. Skutečně jsme předstírali, že se stěhuju.
Po devíti hodinách a několika pizzách
jsme s Joshem seděli v mém druhém obýváku
a zírali na krabice naskládané až ke stropu.
Všechno, co jsem měl a co jsem za deset let těžce vydobyl,
bylo uprostřed toho pokoje.
Jen řady krabic naskládané na dalších krabicích.
Každou krabici jsme pečlivě označili,
abych věděl, kterou v případě potřeby otevřít.
Na štítcích stálo „šuplík s blbostma“, „obývák číslo jedna“,
„kuchyňské potřeby“, „šuplík s blbostma číslo sedm“.
Dalších 21 dní jsem vybaloval jen to, co jsem potřeboval.
Kartáček, postel a povlečení,
oblečení do práce, důležitý nábytek,
nějaké nářadí a nádobí.
Jen věci, které byly něčím užitečné.
Po třech týdnech
bylo 80 % věcí pořád uloženo v krabicích.
V klidu si seděly v krabicích, nikdo je nepotřeboval.
Koukal jsem na ně a nemohl si vzpomenout, co v nich je.
Všechny věci, co jsem si pořídil, aby mi přinesly štěstí,
neplnily svou funkci.
A tak jsem se rozhodl se jich vzdát. A víte co?
Poprvé v životě jsem se cítil svobodný.
Získal jsem zpátky svůj čas.
Svůj život.
A když jsem tak změnil svůj život,
začal jsem se soustředit na komunitu, ne na konzum.
Na dávání, ne braní.
Na lidi, ne na věci.
Přimělo nás to přehodnotit náš život,
naše cíle a naše povinnosti.
Přátelé, rodina i kolegové u mě zaregistrovali velkou změnu.
Dalo mi to příležitost
stát se tím člověkem, o kterém jsem předtím jen mluvila.
Díky tomu, jak se mi přenastavily hodnoty,
jsem teď vděčná za každou vteřinu.
Mohla jsem najít sama sebe.
A za to jsem moc vděčná.
Minimalismus…
mi změnil život.
Obrovskou silou mě zaplavil zcela konkrétní pocit.
Pocit hojnosti a dostatku.
Stav hojnosti, kdy je prostě vše, jak má být.
Máte vše, co potřebujete, všechno je v pořádku. A podle mě…
Když si na to vzpomenu, přemáhají mě emoce.
Něco takového jsem cítil naposledy ve čtyřech nebo pěti letech.
Hluboko uvnitř jsem věděl, že všechno, co chci,
co hledám a co potřebuju,
už mám.
Asi rok po experimentu s pakovací párty
se stalo něco nečekaného.
V pátek ráno mi zavolal šéf,
ať za ním odpoledne přijedu do Cincinnati
do kanceláře našeho personálního oddělení.
Vešel jsem do místnosti, kde už seděl šéf
a naproti u stolu někdo z personálního.
Můj šéf zavrtěl hlavou.
„V rámci posledního kola škrtů jsme museli zrušit tvoji pozici.
A to okamžitě.“
Po sedmi povýšeních během deseti let
mi bez upozornění dali výpověď.
A mně se do hlavy vkradla překvapující myšlenka.
„To je možná to nejlepší, co se mi mohlo stát.“
Jako by ze mě spadla obrovská tíha.
Tohle byl přesně ten podnět, který jsem potřeboval, abych zkusil něco nového.
Začal jsem všechno vidět jinak.
A pak mě napadlo:
„Možná by můj příběh mohl někoho inspirovat.
Nejen můj, ale náš.“
A tak jsme se s Joshem rozhodli udělat, co by napadlo každého třicátníka.
Založili jsme blog.
To bylo před deseti lety.
A stalo se něco úžasného.
V prvním měsíci blog navštívilo 52 lidí.
To asi nevypadá nijak závratně, ale my jsme s Joshem byli nadšení.
A pak se začaly dít další úžasné věci.
Z 52 čtenářů najednou bylo 500, z 500 najednou 5000
a teď máme tu čest
sdílet naše poselství s miliony lidí ročně.
Když totiž lidem pomůžete najít smysl života,
rádi váš příběh sdílí s přáteli a rodinami,
aby pomohli zase jim.
Je příznačné, že zase sedíme tady.
Nejen v Daytonu, ale tady v kavárně Press,
kde to vlastně všechno začalo.
Už tenkrát, když jsme pracovali v korporátu,
jsme se tu scházeli a společně tvořili.
Jako bychom potřebovali místo, které by stálo mimo korporátní svět
a mimo naše zahlcené osobní životy,
kam bychom mohli přijít zkoumat možnosti tvorby a jednoduššího života.
A jak ten pocit, která zažíváme,
zapsat a zveřejnit.
Každý by měl mít možnost začít v životě znovu a říct:
„Myslel jsem, že chci žít takto, ale teď vidím,
že nechci, a tak začnu nanovo.“
Když v sobě máte touhu, sen a vášeň,
proč se držet toho, kým jste byli dřív,
a vzdát se toho, kým se chcete stát?
Bez ohledu na to, kde na své osobní cestě se zrovna nacházíme,
vždy nás to potáhne jedním směrem.
Tam, kde vládne srovnávání a neovladatelná moc médií.
My musíme své směřování neustále vědomě upravovat.
Život si zbytečně komplikujeme,
protože přehlížíme nebo podceňujeme, kam nás může nasměrovat
krátká chvíle o samotě, když sedíme v tichu
sami se sebou a říkáme si:
„Nenechám si měřítko dobrého života
vnutit vnějšími podněty,
ale budu naslouchat vnitřnímu hlasu, abych viděl, kam mě zavede.“
Kdyby se lidé dokázali rozhodnout pro plný život,
kdyby se dokázali zbavit všeho,
co jim z duše vysává život,
v ten moment by objevili svoji vášeň.
Ale ta se nikdy nebude týkat jich osobně.
Bude o tom, co dobrého můžete dokázat ve světě.
Proto jsme s Joshem právě tady a právě teď.
Doufáme, že povzbuzením k odpoutání se od věcí
vám pomůžeme najít nový smysl.
Najít život, kde můžete mít víc.
Víc času, víc smysluplnějších vztahů,
větší růst, pocit přínosu a spokojenosti.
Život plný vášně,
nezatížený nástrahami chaotického okolního světa.
To, co si představujete, je vědomý život.
Nikoliv perfektní život.
Ani snadný.
Ale prostý.
A abyste toho dosáhli, budete se muset zbavit věcí, co vám stojí v cestě.
Přijměte výzvu „Less is Now“ – Méně je teď a tady.
Spojte síly s kamarádem, členem rodiny nebo s kolegou.
Každý z vás se první den zbaví jedné věci.
Dvou věcí v druhý den.
Třech věcí ve třetí den.
A tak dále.
Počítá se cokoliv!
Sběratelské předměty.
Dekorace.
Nádobí.
Elektronika.
Nábytek, domácí potřeby, povlečení,
akční figurky, oblečení, ručníky, nářadí, čepice.
Darujte, prodávejte nebo recyklujte.
Každý předmět musí být do půlnoci pryč.
Vydržíte celý měsíc?
Podělte se o své pokroky.
#LESSISNOW – Méně je teď a tady
Překlad titulků: Iva Krombholzová