Downloaded from YTS.MX
Som barn fantiserade jag om att svälja en ögonglob.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Som nån slags konstig tripp.
Men jag tröttnade på att fantisera, och ville göra det på riktigt.
Det är inte svårt att hugga av nåns huvud.
När jag väl hade gjort det tänkte jag: "Skit samma."
"Hon är söt. Undrar om hon smakar lika sött?"
Det var då jag insåg att jag var en galen mördare.
Åsynen av Edmund Emil Kemper III är i sig själv en hemsk upplevelse.
Han är 2,06 meter lång, och väger cirka 127 kilo.
Men brotten han står åtalad för är ännu hemskare.
Min pappa var den första psykiatern som talade med Kemper.
Jag har kvar originalinspelningarna-
-som gjordes när han intervjuade Kemper i häktet innan rättegången-
-när försvarsadvokaten bad honom-
-att avgöra om han var galen eller ej när han begick sina brott.
Jag tror inte att nån har lyssnat på banden sen 1973.
Jag blev så förbannad på samhället.
"Åt helvete med allt. Jag ska förstöra vad samhället gillar mest."
Det här är gamla dokument som har arkiverats i flera årtionden.
Och högst upp är min pappas vittnesmål från rättegången.
När jag var liten satt jag jämte artisten som ritade illustrationerna.
Jag heter Monty Lunde, och jag är Donald T. Lundes äldste son.
En psykiater som kallades in för Ed Kempers rättegång.
Det här är ett foto av pappa i sitt kontor, omgiven av oss fem barn-
-runt samma tid som han arbetade på Kemper-fallet.
Det här är ett foto av mig och min pappa.
Det togs i 1973. Han ser väldigt ung ut.
Jag tror inte han hade ett enda grått hårstrå fram till dagen han dog.
Han var 1,73 m lång. Inte speciellt vördnadsbjudande-
-såvida man inte sa emot honom.
Jag lärde mig tidigt att inte hamna i en diskussion med honom.
Jag tror han var den yngste docenten vid Stanford University.
På den tiden tog han med mig till häktet när han intervjuade Kemper.
Det var en stor upplevelse för mig.
HÄKTET I SAN MATEO
Jag fick vänta i ett väntrum, men jag kunde se in i fängelset.
Och jag kunde höra allt.
Det var högljutt, skramlet från galler och folk som skrek.
Det var en mycket kaotisk miljö.
Min pappa gick in och intervjuade Ed Kemper i nästan två timmar.
- Det är väldigt högljutt här. - Ja.
Vad har du där? Ett litet passerkort?
Ja, man får ett när man kommer in. Annars släpps man inte ut igen.
Men jag fick fel sort. Jag fick ett för advokater.
Läkarkorten är nog slut.
Min pappa har torr humor.
Och jag hör en gnutta av det när han pratar om passerkortet.
"De trodde kanske att jag var advokat."
Han var avväpnande på det viset-
-och pratade till dem som vanliga personer.
Han ville få dem att lita på honom.
Jag måste ställa vissa specifika frågor om varje offer-
-och saker som relaterar till ditt sinnestillstånd.
Tanken dyker bara upp helt plötsligt.
Hur det skulle kännas att döda någon.
Små tillbakablickar som drev mig till vansinne.
Det började i maj förra året, i Santa Cruz.
Jag tittar på två foton av mig.
Jisses, har jag verkligen varit så ung?
Jag heter Luita Spangler, och jag tog min kandidatexamen vid UC Santa Cruz.
Jag gick i deras universitet i 1971.
Universitet hade bara varit öppet i sex år.
Det kändes som ett helt nytt universum.
Jag var ung och frisk och allt kändes möjligt.
Vi gjorde revolt mot värderingarna från 1950-talet som sa:
"Kvinnor går till college för att ta en hustru-examen."
Det var det som var skämtet.
Vi tog inte en kandidatexamen utan en hustru-examen.
Och kvinnor som gick i universitetet kallades för "co-eds"-
-vilket var en förkortning av "co-educational".
Det betydde att universitetet tog emot både män och kvinnor.
Men bara kvinnor kallades för "co-eds", vilket var sexualiserande.
Jag vet inte hur många porrfilmer som innehöll ordet "co-eds".
"Co-eds i sängen", "Co-eds kör hårt".
Det var den slags värld som vi ville krossa.
Själva campus låg uppe på en kulle.
Något som vi ofta pratade om var "staden på kullen".
Och den låg en bit utanför city.
Vi fick resa. Många av oss jobbade, och vi hade inte råd med bilar.
Det fanns bussar, men de gick inte så ofta, så vi liftade.
-Hej! -Hoppa in.
Det var intressant. Man träffade folk och det kostade ingenting.
Och som nyblivna självständiga kvinnor-
-som bestämde för oss själva, så liftade vi.
7 MAJ 1972
En sak som jag gillade med Santa Cruz var alla tjejer som liftade.
De var min måltavla.
Vad var ditt första mord? Jag har inte all kronologi än.
Den första gången var det två tjejer.
Jag talade förståndigt.
Det var mitt konstlade tal. Du vet, min fasad.
Jag måste ge sken av att vara förståndig.
Den första flickan hade väldigt stora och vackra ljusblå ögon.
De fick mig att tända.
Jag heter Michael Aluffi, men kallas för Mickey-
-ett smeknamn som min mamma gav mig för många år sen.
Jag föddes och växte upp här i Santa Cruz.
Sommaren 1972 fick jag min tjänst hos kriminalpolisen.
De typiska brotten då i Santa Cruz var stölder, inbrott-
-ungdomsbrott och liknande.
Men i 1972 brakade helvetet löst.
Jag tog dem till Hayward Hills.
I början kändes det otäckt att göra nåt sånt-
- eftersom det var så riskfyllt.
Okej, och hur dödade du dem?
Med en kniv, vilket var väldigt söligt.
Jag dumpade dem i Santa Cruz County uppe i bergen.
Just nu befinner vi oss i Loma Prieta-bergen.
Och i 1972 gick några fotvandrare här-
-och de fann ett mänskligt kranium vid sidan av vägen. Här.
Det var så förvittrat att det inte gick att identifiera.
Vi visste inte om det var manligt eller kvinnligt.
Det är en chockerande upptäckt att finna ett huvud utan kropp.
Vilket slags monster kan göra nåt sånt mot en annan människa?
Vi sökte igenom området för kvarlevor, men vi fann inga.
Vi hittade inget som hjälpte oss med identifieringen.
Ingen person var anmäld försvunnen.
Vi var så begränsade. Det var inte mycket att göra.
Jag kastade bort många bevis och lite andra saker.
Blodiga trasor och gamla blodiga tidningspapper.
Saker som snuten kunde använda som ledtrådar.
Jag vill inte ge dem några ledtrådar.
Ett fingeravtryck, så var jag fast.
Personen som gjorde det är fortfarande på fri fot.
Så vi visste inte exakt vad som väntade.
Men det var början på en mardröm för Santa Cruz County.
Min syster hälsade på mig igår, eller i förrgår.
Bor din lillasyster i Santa Cruz nu?
Vi var riktigt tajta när jag var liten. Hon var min bästa vän.
Jag har ett annat band här med Allyn Burke, Kempers lillasyster.
Min pappa tyckte alltid att det var bra med bestyrkande information.
Så han kontaktade Kempers lillasyster-
-för att förstå vem han är, eller vem han var.
Han bad om en intervju, och hon accepterade.
Du är Eds lillasyster, eller hur?
- Hur många år yngre? - Två år.
- Hur gammal är du? - 22 år.
Vi börjar med familjebakgrunden.
Kommer du ihåg nåt från när ni bodde hos er far?
Han var inte känslomässigt närvarande till oss barn.
Han avvisade oss ofta. Han ville inte krama om oss.
Och vi satte oss i hans knä sa han att vi var för tunga.
Min mamma sa att hon märkte en förändring hos min bror-
-i tvåårsåldern på grund av att han avvisades.
Jag är doktor Katherine Ramsland och jag undervisar i rättspsykiatri.
I 25 år har jag skrivit om massmördare och seriemördare.
Jag studerade Ed Kemper, och en kort tid brevväxlade vi också.
Edmund Kemper föddes den 18 december 1948 i Burbank, Kalifornien.
Han hade en syster som var fem år äldre och Allyn som var två år yngre.
Så han var mellanbarnet.
Hans far, Edmund Junior, var tydligen en svag man-
-och hans mamma Clarnell var den dominanta kraften.
Hans far var en krigsveteran från andra världskriget-
-som blev elektriker vid Pacific Proving Grounds-
-och jobbade med kärnenergi. Och han gjorde det berömda citatet:
"Att jobba med kärnenergi var att föredra än att umgås med Clarnell."
Jag kommer ihåg att mamma och pappa ofta bråkade.
De kom inte överens. De grälade.
Mamma sa vissa saker som att han slösade bort pengar-
-var oansvarig, och gick ut och söp sig full.
Kommer du ihåg vad han tyckte om din bror och hur de kom överens?
Jag minns inte att de ens hade en relation.
En far och son relation.
Både Clarnell och hennes make upprätthöll en sträng disciplin-
-och visade inte mycket ömhet-
-vilket inte var så ovanligt på 1950-talet, men det påverkade barnen.
I Ed Kempers fall förlorade han sin självkänsla och sitt självförtroende.
Och det blev sen ännu värre när pappan skilde sig från mamman.
Det förstärkte bara känslan av att känna sig utstött.
Santa Cruz i början av 1970-talet var en plats för fred och kärlek.
Det var Vattumannens tidsålder.
Folk kände sig fria och lyckliga.
Och för en 24-åring som jag var det mycket som var roligt.
Jag heter Tom Honig, en reporter för Santa Cruz Sentinel på 1970-talet.
Jag var en oerfaren journalist, anställd att bevaka lokala brott-
-vilket var polisen och rättegångar.
Föga anade jag att det skulle leda till tidningens största nyhet nånsin-
-för helt plötsligt hittade man en skalle i bergen nära Loma Prieta.
På den tiden fick polisen knappt in några mord alls.
Så vi hade ingen större erfarenhet att hantera såna här saker.
KRIMINAINSPEKTÖR M ALUFFI
Jag var den nye kriminalinspektören, så det blev mitt fall.
Ibland står man inför en utmaning. I mitt kontor...
Det fanns en dator i polisstationen, och den stod i källaren.
Det var ett föråldrat system, men jag kunde göra en förfrågan.
Jag kunde logga in och hitta en persons straffregister och liknande.
Bevis från våldsbrott, som det här blodiga plagget-
-granskas av en expert från labbets hår- och fiberenhet.
På den tiden hade man inte DNA.
Och många gånger kallar vi den tiden för den kriminaltekniska guldåldern.
Av den anledning att vi använde alla möjliga andra tekniker-
-för att utföra vårt arbete.
Mikroskop, fingeravtryck och såna saker.
Via kraniet gör man en rekonstruktion hur personen har sett ut.
Men Santa Cruz är en kuststad.
Där är varmt på sommaren, så saker vittrar sönder fortare.
Så inom sex veckor till några månader har det mesta köttet försvunnit.
Men via kraniet kan man fastställa ålder-
-och om det är en man eller kvinna. Men tänderna är det allra viktigaste.
Vi kommer åt alla filer för personer som är anmälda försvunna.
I dem finns även tandkorten, och vi jämför dem med dem i skallen.
Och kraniet tillhörde Mary Anne Pesce som var en student vid Fresno.
När de identifierade henne såg jag bara ett foto av henne-
-och hon var en mycket attraktiv ung kvinna.
Och man tänker: "Hur i hela världen kan nåt sånt här hända?"
AVHUGGET HUVUD TILLHÖRDE EN KVINNA
Jag heter Terry Medina, och min kollega var Mickey Aluffi.
Vi delade kontor och vi var goda vänner.
Vi jobbade ihop på många fall.
Mary Ann Pesce anmäldes försvunnen ihop med bästa vännen Anita Luchessa.
Båda två försvann i Alameda County. Båda två var studenter.
Polisen i Alameda sa att en person hade sett dem gå in i en bil.
Och längre än så kom vi inte då med de två fallen.
Det gör mig väldigt deprimerad.
- Att prata om det? - Japp.
- Okej, vad hände sen? - Det tredje offret.
Det var en lång resa till kusten.
"Jisses, undrar vad hon skulle tänka"-
-"om hon visste att om 8-10 timmar ligger hon död i någons baklucka."
Och nästa dag i flera bitar.
GRINDEN ÄR ÖPPEN VÄLKOMMEN TILL MONTANA
I 1957 fick Clarnell ett jobb i Helena, Montana.
Hon skulle uppfostra barnen som ensamstående mamma.
Och nu måste barnen anpassa sig-
-till en helt ny plats där de ska bo.
Och Ed börjar hitta på nya bisarra lekar som de ska leka.
Vissa av lekarna nämndes i Lundes intervjuer-
-med lillasystern Allyn.
Jag kommer ihåg många konstiga saker som hände när vi var små.
Mina farföräldrar skickade mig en docka i en liten ask-
-med handsydda kläder och lite annat.
Och en dag när jag skulle leka med den, så var hennes händer avsågade.
Han hade sågat av hennes händer, vilket var konstigt.
Han har börjat tänka på dödshistorier och dödsbilder.
Var du medveten om han hade några fantasier eller drömmar?
Jag kommer ihåg att han pratade om gaskammare.
Han skulle till gaskammaren, och jag var gaskammarmannen.
Det var skrämmande.
Att hans fantasier blev fantasier om döden är inte överraskande.
Det är egentligen en fantasi om total kontroll över andra.
Vi hade en katt, och en dag blev han arg på den.
Så han högg huvudet av den med en bajonett.
Han virade in kattdelarna i sin badrock och la den i en resväska.
- Vem fann den? - Min mamma.
Vi ser grymhet mot djur hos många seriemördare.
Speciellt om seriemördare går vidare till att döda kvinnor eller flickor.
Det här är en minneslåda till minne av Aiko.
Det är ett utklipp från en artikel när vi uppträdde på FN-dagen-
-vid Lake Merritt i Oakland.
Jag träffade Aiko när jag var cirka tolv år gammal.
Jag träffade henne via vår koreanska dansklass i San Francisco.
Vi var båda enda barnet och hade uppfostrats av en ensamstående mamma.
Vi var nästan som systrar.
Och som alla 12-åriga flickor pratade vi nonstop.
Vi pratade hela tiden.
Det här är en dagbok som jag skrev som tonåring.
Och det är första gången som jag delar den med någon.
Jag har faktiskt inte läst i dagboken på väldigt många år.
"Idag ringde Aiko mig."
"Vi gick upp till Berkeley UC campus för att mata ekorrarna."
"Igår kväll åt vi fudge och gjorde ett droppljus."
"Den 11 mars 1972."
"Träffade Aiko. Hon har verkligen förändrats."
Det är sista inlägget om Aiko i min dagbok.
Sista gången som jag såg Aiko stod jag och väntade på bussen.
Och tvärsöver gatan såg jag Aiko.
Jag blev jätteglad, eftersom jag inte hade sett henne på länge.
Och när jag tittade på henne satte hon upp tummen.
Hon tänkte lifta.
Och jag fick en riktig chock.
Vi var bara 15 år gamla. Du store tid!
Jag vinkade för att få hennes uppmärksamhet.
Hon såg mig inte för alla bilar, det var en trafikerad gata.
Och då kommer min buss...
Och jag stiger på bussen.
14 SEPTEMBER 1972
TVÅ MÅNADER EFTER MAN HITTADE MARY ANN PESCES SKALLE
Den tredje var den där Aiko Koo-flickan.
- Var plockade du upp henne? - I Berkeley.
Vad pratade ni om?
Vi pratade i cirka två och en halv timme.
Vad hon gjorde i skolan, vad mina problem var och ditten och datten.
Jag låtsades att jag ville begå självmord.
Jag sa till henne att hon var kidnappad.
Hon var väldigt medgörlig. Jag bad henne inte om nåt sexuellt.
Jag rörde henne aldrig förrän jag tejpade för hennes mun.
FÖRSVUNNEN FLICKA POLISEN LETAR EFTER LEDTRÅDAR
Jag hörde från Berkeley polisstation om en försvunnen asiatisk skolflicka.
De hade gjort samma sak som vi gjorde om en person anmäldes försvunnen.
Det hade utretts som en kidnappning om man hade hittat fler bevis.
Men just då trodde man bara att det var en ung person som rymt hemifrån.
Det var så många unga rymlingar som anmäldes av sina föräldrar.
De försvann inte alltid under mystiska omständigheter.
Föräldrarna sa bara: "Min unge har försvunnit."
Men skillnaden med Aiko Koo-
-är att hennes mamma visste att hon borde vara i dansstudion-
-och visste vilken buss hon brukade ta.
Hon kom aldrig till dansstudion.
Och hennes minne falnade i filerna av försvunna personer.
FÖRSVUNNEN - AIKO KOO
Mrs Koo satte upp affischer för att få folk att leta efter Aiko.
"Har ni sett henne? Har ni varit i kontakt med henne?"
Aiko var allt hon... Hon var hela hennes liv.
Och jag kan bara tänka mig att hennes hjärta gick itu-
-när hon försökte finna ut vad som hade hänt hennes tös.
FÖRSVUNNEN - AIKO KOO
Jag tog med henne till min lägenhet.
Jag fotograferade henne efter hon var död.
Jag poserade henne vackert och tog några bilder.
Jag tröttnade på henne snabbt.
UNG DANSÖS FÖRSVUNNEN
Jag läste tidningsartikeln följande vecka och såg ett foto av Aiko.
Och jag tänkte: "Herregud, Hazel."
"Du kanske bara borde ha missat din buss."
"Du kanske borde ha sprungit över och försökt att prata med henne."
Hur gjorde du dig av med kroppen?
Jag dissekerade och styckade kroppen i badkaret.
Sen rengjorde jag det väl. Man kunde inte se vad som hade hänt.
Hon var en lysande talang. Hon skulle bli någon.
Hon skulle göra saker.
Och hon var sannerligen en helt underbar person.
När Clarnell flyttade till Montana med barnen fick de paxa om sovrummen.
Hon gav döttrarna egna sovrum, och det fanns ett rum i källaren-
-som hon uppenbarligen tyckte var passande åt en nioårig pojke.
Han började tycka att han hade blivit förvisad till nån slags fängelsehåla-
-och grottliknande plats.
Var tanken att sätta honom ensam i det här skrämmande rummet-
- att göra en man av honom?
Han var rätt så liten, men det var otäckt för honom.
Och det var mörkt.
Man kunde inte tända förrän man var därnere.
Och han var verkligen rädd och hade ofta mardrömmar.
Kommer du ihåg om han var skräckslagen eller rädd?
Ibland skrek han i sömnen.
- Var han en sängvätare? - Ja.
Och det var då som jag la märke till att han var rädd för folk.
Den här unge pojken växer upp med en känsla av-
-att han är det bortstötta barnet, det oönskade barnet.
Och hans ilska börjar sjuda.
Du sa att det var då som du började få underliga funderingar?
Ja, konstiga drömmar och fantasier om min mamma.
- Som vilka då? - Det växte ett agg inom mig.
En stor hatkärlek trappades upp mellan oss.
Vilka slags fantasier hade du?
Det var då jag började fantisera om-
-att döda hela världen om jag bara bad ofta nog.
Jag tyckte att jag hade en bra dialog med Gud.
Om jag bad honom riktigt innerligt, så skulle alla dö.
AUGUSTI 1963
Ed ville inte bo hos sin mamma längre, så hösten 1963-
-satte han sig på en buss till Kalifornien för att hitta sin pappa.
Hans pappa hade en ny glamorös fru, Elfriede.
Och Elfriede tyckte att Ed var otäck.
Hon var en vacker tysk kvinna. Jag fantiserade om henne.
Det gjorde henne spänd om jag satt och stirrade på henne.
Det sägs att han en gång smygtittade när hon klädde av sig i sovrummet.
Och efter det ville hon bara ha ut honom ur huset.
Min bror hörde min pappa prata om honom.
Han sa att han bara ställde till problem i hans nya liv.
Min bror grät och allting...
Friede tänkte inte tolerera att pojken skulle bo hos dem.
Så Eds pappa beslutar under julhelgen-
-att ta med Ed till sina föräldrar.
NORTH FORK, KALIFORNIEN
De bodde på en isolerad gård i North Fork, Kalifornien-
-cirka 400 kilometer bort.
Han sa att de skulle hälsa på dem över julhelgen.
Men när pappa åkte hem, så lämnade han sin son med dem.
Han hade lurat honom.
Han lurade med honom dit, och Ed kunde inte ta sig därifrån.
Han lever nu ett isolerat och ensamt liv-
-utan en aning om vad han ska göra, eller vart han är på väg.
Jag har nog plockat upp cirka 200 tjejer de sista två-tre åren.
- Men du dödade inte alla 200? - Nej.
Jag plockade upp några riktigt fina tjejer.
Men det var för många bilar runt oss och för många som såg dem gå in-
-som kanske kommer ihåg det nästa dag.
- Så du lät dem gå? - Ja. Jag körde dem dit de ville.
Jag gjorde aldrig nåt såvida jag inte var helt säker.
Vi pratade med många som liftade-
-förklarade riskerna, och uppmuntrade dem att inte lifta.
Folk var givetvis rädda.
Men vi fick inte så mycket information av polisen-
-förutom det vanliga "lifta inte".
"Gå inte i skogen. Gå inte på ödsliga ställen."
Vi fick en lista av "Gör Inte!". Och det funkade inte.
KALIFORNIEN LIFTARNAS FÖRENING
Folk ignorerade våra råd.
Det är rena trakasserierna att få oss att sluta lifta.
De ville bara inte göra vad polisen sa åt dem att göra.
Vi litade inte på polisen, och de litade inte på oss heller.
Vi hade fullt upp med att organisera demonstrationer mot kriget i Vietnam.
Så misstänksamheten var ömsesidig.
Lokalbefolkningen trodde att det var nån utifrån eller nån slags sekt-
-som invaderade delstaten.
Nån bohemisk hippiesekt som hade nåt med morden att göra.
Men med tiden övergav vi den idén.
Vi tänkte att förövaren måste känna till området väl, inklusive skogen.
Så vi tänkte att det var nån som bodde lokalt.
Vi letade alltid efter ett genombrott i fallet.
Jag var säker på att vi skulle få ett.
Jag bad bara till Gud att det skulle ske innan fler personer mördades.
NORTH FORK, KALIFORNIEN
Jag var cirka 14 år när en ny unge flyttade in jämte oss.
Han hette Ed Kemper.
Jag bodde ett tag i det här huset. Det var i lite bättre skick då.
Men då bodde jag i huset på kullen.
Ed bodde med sin farmor Maude och sin farfar i det här huset.
Farmor skrev barnböcker och farfar var pensionerad.
Han fick inte ta hem några vänner eller delta i några skolaktiviteter.
De gav honom en bössa och en hund att jaga kindpåsråttor med.
Han fick inte titta på tecknat eller läsa serietidningar.
Så han hade ett tufft liv däruppe.
- Sa han till dig att de var stränga? - Han ville inte bo kvar där.
Men han sa inget till nån. Han höll mycket inom sig.
Det var nog bara mig som han berättade saker för.
Jag och Ed gick i samma klass.
Vi var båda förstaårselever i den lokala skolan.
Då jag var kortast, och han antagligen längst-
-skämtade jag alltid och sa: "Om ni går på mig får ni Ed på er."
Vi skojade ofta om såna saker. Han kom bra överens med folk.
Han var tystlåten och ovan vid lantlivet-
-vilket är en stor omställning för de flesta.
- Råkade du i trubbel ofta i skolan? - Ja, jag hatade alltid skolan.
Jag blev alltid retad för min längd.
Många av tjejerna brukade fnissa om min längd.
Jag trodde att de skrattade åt mig istället för nåt konstruktivt.
Så jag brukade fantisera om att skjuta ihjäl dem med mitt gevär.
Bara så allt blir rätt...
Dina farföräldrar, kommer du ihåg vilket datum det var?
Ja, den 27 augusti 1964.
Eds farfar var ute och handlade mat.
Ed var i köket med sin farmor-
-som arbetade på ett korrektur på en av sina böcker.
Han tog fram sin bössa, ropade på hunden och sa att han skulle gå ut.
Och hon ropade efter honom: "Skjut inga fåglar!"
Det knackade på dörren, och det var Kip Herring, vår sheriff.
Och han frågade var familjen Kemper bodde.
Och jag kommer ihåg att jag tänkte hur nervös han såg ut.
Han rökte en cigarett och verkade oerhört nervös.
Vi hade ingen aning, men det verkade väldigt allvarligt-
-om självaste sheriffen var på väg dit.
Jag sköt henne två gånger i huvudet och en gång i ryggen.
Men hon dog efter första skottet.
Han nämnde senare att han liksom förlorade kontrollen över sin kropp.
Att han fick en blackout.
Och sen hörde han sin farfar ta ut matvarorna ur sin bil.
Så han beslutade, i samma ögonblick, att även döda sin farfar.
- Så du sköt båda två? - Ja, med ett .22 kaliber gevär.
FARFAR LOG MOT MIG... JAG VILL INTE ATT HAN SKULLE SE
- Kändes det bra när du gjorde det? - Ja.
Det var en lättnad att straffa de personer som hade sårat mig mest.
Jag bara "Vad?" Jag kunde knappt tro det.
Andra ungar i skolan kunde hellre ha blivit mördare-
-men inte honom.
Han insåg antagligen inte det enorma i vad han hade gjort.
En 15-åring som har begått ett dubbelmord.
Men han förstod med all säkerhet att hans värld skulle förändras.
Han visste att det här var en vändpunkt.
SANTA CRUZ JANUARI 1973
Lokalbefolkningen är förståeligt nog uppskrämda.
De ställer frågan: "Är mördaren kvar i vårt område?"
För bara sex månader sen fann man ett kranium i bergen nära oss.
Och detaljer om det mordet är fortfarande ett mysterium.
Varför högg du av deras huvuden?
Jag antar att det är riddaren i sin skinande rustning-
-som dödar sina offer, halshugger dem och håller upp deras huvuden.
Hon blir en trofé. Huvudet är den vackraste delen av en kvinnas kropp.
Min pappa intervjuade Kemper i flera månader.
Och varje gång han gick dit växte deras relation en liten bit.
På den tiden fanns det ingen kategori-
-för den typ av mördare som Ed Kemper var.
Han ville verkligen tränga sig in i mördarens huvud-
-och lista ut vilka faktorer som triggade honom-
-att gå från en normal människa till en sociopatisk mördare.
Lokalbefolkningen tror inte att Santa Cruz är mordens huvudstad.
Men folk är oroliga över att mördaren fortfarande går fri.
Ohyggliga detaljer. "Skalle hittad i ödsliga Loma Prieta."
SLAKTADE OFFER ÄR FÖRSVUNNA KVINNLIGA STUDENTER
Det här är tidningsartiklar från när det hände.
Det här är min lokala historia. Santa Cruz historia.
Morden förändrade Santa Cruz.
KVINNOKROPPAR HITTADE
Det påverkade så många av oss som bodde här.
Och det var något som vi ofta pratade om i vår familj.
Ed Kemper var mitt monster. Han var hela familjens monster.
Det gick så många rykten om vad Kemper gjorde och inte gjorde.
Så många sanslösa historier.
Det är intressant att gå till botten med allt och se vad som är sanning.
ATASCADERO SJUKHUS 491
Varsågoda att gå in.
Efter Kempers mord på farföräldrarna skickades han till Atascadero-
-vilket är ett mentalsjukhus för vuxna.
Varsågoda och sitt ner.
Så, här har vi en 15-årig pojke... Han är enorm, men han är bara 15 år-
-i samma anläggning som vuxna personer.
Det fanns 1 600 intagna. 24 mördare och 800 sexförbrytare.
Jag måste säga att det är ett riktigt ruskigt ställe.
Fel ord på fel plats kunde lätt ha fått mig mördad i Atascadero.
Under den formativa tonårstiden fick han växa upp i det här sällskapet.
Och jag tror att det var de andra intagna som lärde honom...
"Om du våldtar nån, så måste du döda dem."
"Gör dig av med alla bevis. Låt ingen överleva."
Han fick genomgå en rad tester och han fick diagnosen-
-antisocial personlighetsstörning.
Och att han var en passiv-aggressiv personlighetstyp.
Kemper upprätthöll en fasad av att vara artig och samarbetsvillig-
-eftersom det tidigare hade fungerat för honom.
Han låtsades vara normal, behaglig och höll alltid en god ton.
Samtidigt som han hade aggressiva, vidriga fantasier om att döda folk.
Ingen anade att jag närde fientliga och extremt våldsamma fantasier.
Atascadero visste ingenting om mina fantasier.
Berättade du nånsin det för nån på Atascadero?
Nej, eftersom jag ville komma ut var jag tvungen att göra allt rätt.
Minsta lilla misstag hade förstört precis allt.
Eftersom hans IQ visade sig tillhöra det övre skiktet-
-tänkte hans psykiater att det kanske var bra att ge honom mer ansvar.
Så när han ville hjälpa dem med de psykologiska testerna-
-tyckte de att det var en bra idé.
- Vem arbetar du för? - Alla psykiatrer i sjukhuset.
Vad gör du?
När jag var 17 år fick jag vässa pennor-
-och när jag var 19 fick jag dela ut provresultat och arkivera.
Kempers geni var manipulering.
Att få psykologer och psykiatrer att tillåta honom-
-att se innehållet i testerna, så han kunde memorera dem-
-och få ett godkänt testresultat, så han kunde komma därifrån.
Du lärde dig olika tester i Atascadero när du jobbade där.
Alla tester. Jag var perfekt.
Jag blev friskriven med goda vitsord och fick min journal spärrad.
En spärrad journal innebär att den finns kvar, men ingen kan läsa den.
Framtida arbetsgivare kan inte se om han har straffats i ungdomen.
Edmund Kemper släpptes från Atascadero i 1969.
Han var botad och skulle bli en laglydig medborgare för all framtid.
När Kemper släpptes ut från Atascadero-
-såg han en annan värld än den han hade lämnat.
Mellan 1964 och 1969 hade världen förändrats.
Det var hippierevolutionen och Summer of Love i 1967.
Kvinnor gick i college och var självständiga.
Kemper var en konservativ man. Han var traditionell.
Han klädde sig vanligt och passade inte in med långhåriga hippies.
Han började anse att de var värdelösa människor.
Men det som fångade hans uppmärksamhet var alla kvinnor-
-som liftade helt ensamma.
De skyltade med sin självständighet.
Och det var inte okej, så de måste straffas.
Den ohyggliga berättelsen har sin början i den här bukten.
En flickas överkropp har spolats upp på stranden-
-cirka tre kilometer norr om piren vid Santa Cruz.
En hand hittades två dagar senare av en surfare nära Capitola-
- cirka 11 km sydost om kusten.
En trafikpolis fann kroppsdelar på en klippa vid Carmel-
-som ligger cirka 40 km bort på andra sidan bukten.
Och cirka sju dagar senare spolades en torso upp här mitt i Santa Cruz.
Bålen och de andra kroppsdelarna matchades ihop med röntgenplåtar.
De tog fingeravtryck och bekräftade att det var Cynthia Schall-
-som hade anmälts försvunnen här i Santa Cruz.
- Var plockade du upp henne? - På vägen.
Den värsta biten var alltid innan.
När de var riktigt rädda satte jag på handfängsel eller band dem.
Jag hade köpt mig en helt ny .22 kalibrig automatpistol.
Jag hade precis hämtat den från butiken.
Jag bara siktade på henne med pistolen och fortsatte köra-
-istället för att släppa av henne vid Cabrillo College.
Det här är nog ett av mina favoritfoton av Forrest och Cynthia.
Hon har ett sådant sött ansikte och ett underbart lynne...
Det är bedårande.
Cynthia var 18 år och gick i Cabrillo College i Santa Cruz.
Hon bodde hos en familj och passade barnen när hon inte gick i skolan.
Hon längtade efter att köpa sig en bil.
Det var något hon och hennes mamma grälade om. Min mamma också.
Hon hade ingen bil, så hon liftade istället.
Min mamma ringde och sa att Cynthia var försvunnen.
Föräldrarna i hemmet där Cynthia bodde sa till min mamma-
-att hon inte hade kommit hem på tre dagar.
När Cynthia försvann och vi inte hörde något...
Jag ville inte dra några förhastade slutsatser-
-men jag kände på mig att något var allvarligt fel.
Och till slut var vi äntligen framme i bergen i Santa Cruz.
Jag fick in henne i bakluckan och blåste ut skallen på henne.
Det var första gången som jag sköt nån med en .22-
-och hennes ögon höll sig öppna. De var vidöppna.
Jag hörde på nyheterna i tv att hon hade mördats.
Hela familjen var helt förkrossad.
Hela familjen samlades för att vara hos min mamma-
-och vi hade en minnesstund för Cynthia.
Där är ett fint foto av Candy och Cynthia.
Candy var min andra syster. Hon blev aldrig densamma igen.
Hon började missbruka droger och dog när hon var cirka 33 år.
Så det här förstörde hela vår familj.
Jag förlorade min bästa vän. Och jag saknar henne än idag.
När Cynthia Schall försvann och det stod om det i tidningen-
-frågade Kempers syster honom: "Du har väl inget med det att göra?"
Så hon misstänkte något.
Jag läste om det i tidningarna.
Av nån anledning störde det mig verkligen.
Och helt plötsligt fick jag upp en minnesbild av vår katt.
När han högg huvudet av den. Jag tänkte: "Herregud!"
Så en kväll, för att stilla min egen nyfikenhet-
-åkte jag hem till honom och hade för avsikt att fråga honom.
Jag gick in i sovrummet. Han satt alltid och tittade på tv.
Jag sa: "Bara mellan dig och mig."
"Du hade väl inget med de där morden att göra?"
Och han satte sig upp och sa: "Jag visste att du skulle fråga."
"Jag tänkte att du skulle bli misstänksam. Mamma är det också."
"Hon nämnde det, så prata inte med henne om det."
"Då blir allt bara jobbigt igen."
Där är hon med dig. Jag vet inte vad hon har i munnen.
Min farbror tog hand om Cynthias kropp-
-eftersom han var en begravningsentreprenör.
Han berättade inget för oss.
Det var ett så hiskeligt sätt att dö på.
Jag hade glömt bort den här dikten.
"De enkla sångerna om svunna år besökte mig idag"
"Och påminde mig om alla lyckliga dagar jag fått"
"Visorna jag sjöng som ung när livet var ljust och nytt"
"Melodierna som fick mig att gråta när jag kände mig nedstämd"
"Cindy Schall, 1972."
Folk är definitivt förtegna.
De vet inte exakt vad som springer löst här, och de är mycket oroliga.
Varför sker alla mord just här?
En anledning är att vi har en galen mördare på fri fot.
Jag besökte polisstationen och sheriffen i Santa Cruz dagligen.
"Vad fan händer egentligen?"
Och polisen svarade: "Vi vet inte, vi har inga ledtrådar."
På den tiden var Santa Cruz litet, och hade en begränsad poliskår.
De flesta poliser var lokala barn som hade vuxit upp där.
De hade ingen träning i stora brottsutredningar.
Det diskuterades mycket om varför kropparna hade styckats.
Finns det nån här som vet hur man styckar?
Kan det vara en före detta slaktare?
En läkare? Eller nån liknande?
Så vår diskussion om mordfallen i sin helhet-
-började fokusera på en person som måste vara mycket smart.
Vi tror inte längre att det är en galen monstermördare-
-som slumpmässigt dödar folk av en impuls.
Det här är någon som planerar vad de gör.
Han blev bara en allt bättre mördare.
Han hade sin så kallade mördarbil, och sina mördarkläder som var mörka.
Om de fick blodstänk på sig, så såg ingen det.
Hans bildörr hade ett handtag, och om han sträckte ut armen-
-och la ett cerat i dörren, så gick den inte att öppna från insidan.
Han visste hur man begick brott som var svåra att upptäcka.
Det var samma gamla problem med olika distrikt i olika delstater-
-och olika poliskårer, och Kemper var smart. Han visste om det.
Han plockade upp dem här, dödade dem här och dumpade dem här.
Han massakrerade deras kroppar bortom all igenkännlighet-
-så de blev nästintill omöjliga att identifiera.
Det var nog därför många inom polisen ansåg att han var ett geni.
APTOS, KALIFORNIEN
Min mamma bor i Aptos, ett bostadsområde nära Santa Cruz.
Vi var omgivna av hus.
I Atascadero sa de att när han släpptes ut-
-fick inte hans mamma vara hans förmyndare.
Hans mamma var en stor faktor för mycket av hans ilska.
Men i sin oändliga vishet beslutade myndigheterna att Kemper-
-skulle släppas i sin mammas förmyndarskap.
Jag bodde hos min mamma gratis, så det blev mitt nya mål.
Så jag tog jobb på bensinstationer och liknade skitjobb.
Jag heter Jim Connor.
Det här är jag på 70-talet. Och ni kan se hur stilig jag är.
Innan jag blev polis jobbade jag i den lokala däckbutiken.
Jag körde runt däck till mindre butiker i Santa Cruz.
Och en av dem var bensinstationen där Ed jobbade.
Mitt första intryck av honom var: "Jisses, han är ju en jätte."
Han hade en härlig personlighet och var lätt att prata med.
Han var en av oss killar.
Så länge som jag kan minnas ville jag alltid bli polis.
Och jag blev färdigutbildad polis i 1970.
En av de första sakerna jag gjorde var att ta min polisbil-
-och köra till Ed för att visa upp den.
Han kom ut, och jag kommer ihåg hur stolt jag var.
Jag pratade mycket med honom om att bli en polisman.
"Du är storvuxen. Du hade blivit en jättebra polis."
Och han sa: "Nej, jag skulle inte bli antagen."
Och han hade god anledning att säga det.
Men jag visste inte vad han pratade om.
Jag tänkte bara att det inte var hans grej helt enkelt.
Jag var 21 år. Sexuellt var jag fortfarande 15 år-
- vilket var rätt så spännande.
- Hade du aldrig haft samlag med nån? - Jag hade aldrig varit på en dejt.
Så jag började känna mig osäker-
-på grund av min oerfarenhet och bristande expertis med tjejer.
Sen trodde jag att jag var steril, eller vad säger man?
- Impotent? - Då kan man väl inte få stånd?
Jag fick stånd, men inget kom ut. Jag gav upp för snabbt.
Jag blev besviken och höll inne allt.
Den här platsen ligger ett stenkast från Santa Cruz campus.
Och inte långt härifrån, för bara en vecka sen-
-upptäcktes ytterligare fyra kroppar i en serie av olösta mord i området.
I januari 1973 hade vi 13 separata mordutredningar-
-vilket är enormt högt för Santa Cruz.
De flesta morden var skjutningar.
Folk från alternativa motkulturer och lite sådant.
Vissa var liftare. Det var bara helt galet.
Vi vacklade under pressen av enbart mängden brott.
En kvinna och hennes två små söner hittades mördade i sin lilla stuga.
Och om det kunde bli ännu mer bisarrt, så blev det så.
Mordet på en katolsk präst hittad i biktstolen i sin kyrka-
-knivhuggen till döds.
Antalet mord var överväldigande.
Man tittar på varje fall och försöker pussla ihop alla bitar.
Har fallen en koppling? Vad är mitt nästa steg?
Och då sker ett mord till. De blev bara fler och fler.
Jag tänker: "Är det en person, eller är det två personer?"
"Är det ännu fler? Vad händer?"
Jag vet inte om jag klarar mycket mer.
FEBRUARI 1973
Gröna vackra kullar för fotvandring, camping och fiske.
Helt enkelt en vacker plats att besöka.
Den finns fortfarande kvar, men täcks nu av en mörk skugga.
För det är också platsen där 13 mord har begåtts de sista sex veckorna.
Santa Cruz är den perfekta platsen för såna här brott.
Det är ovanligt med en stad där man inom tio minuter-
-kan vara mitt ute i skogen utan nån i närheten.
Det är ödsligt och väldigt isolerat på sina ställen.
Så för folk som vill gömma eller dumpa en kropp-
-är det den perfekta platsen att göra det på.
Till slut började de kvinnliga eleverna vid Santa Cruz och Cabrillo-
-att ta budskapet "Lifta Inte!" på fullaste allvar.
Och vi började se en förändring.
-Liftar du? -Bara om det är helt nödvändigt.
Och bara ihop med andra tjejer.
-Varför? -Jag är rädd.
Varför slutade du?
På grund av allt som har hänt här med...
...alla våldtäkter och styckade kroppar och sånt.
Vi jobbade 6-7 dagar i veckan, 12-14 timmar om dagen-
-för att försöka få ett grepp om situationen.
Vid den tidpunkten hade vi inga ledtrådar-
-och rätt så länge hade vi inte heller någon misstänkt.
Den här mannen var mycket duktig på att sopa igen spåren efter sig.
Du åkte hem igen till din mamma. Vad hette din mamma?
Clarnell Strandberg.
- Arbetade hon på universitetet? - Ja.
Ja, hon var administrativ assistent till en av rektorerna.
Jag heter Isebill Gruhn. Jag började jobba för USSC i 1960.
Jag arbetade med Clarnell Strandberg på Stevenson College.
Jag var medlem i fakulteten, hon var rektorernas administratör.
Mitt första intryck av Clarnell-
-var att hon var blyg.
Ibland när jag gick förbi hennes dörr och hon inte verkade upptagen-
-brukade jag hälsa och fråga hur hon mådde.
Hon var inte så pratsam och brukade svara: "Livet är inte så lätt."
En dag såg jag en mycket lång ung man-
-som hämtade henne i en bil. Nån slags sedan.
Många av oss på den tiden hade folkvagnar och små bilar-
-men det var en rätt stor bil.
Så jag frågade henne: "Är det din släkting?"
Och hon svarade: "Ja, det är min son."
Han var en lång ung man som inte klädde sig-
-eller såg mer annorlunda ut än de andra studenttyperna.
Han såg inte misstänkt eller läskig ut.
Men en sak är säker, jag såg aldrig nåt samspel-
-som en kram eller att nån la sin arm runt den andre på något vis.
Tror jag att hon tyngdes av något? Ja, det gör jag.
Var han ömsint mot din mamma, eller mot dig för den delen?
Pussade han henne nån gång?
Han gav henne en puss godnatt. Eller nåt sånt.
Donald Lunde, i ett försök att lära känna Kemper-
-intervjuade även Kempers lillasyster.
Han pratade med Allyn och fick ut mer av henne-
-när det kom till att bekräfta fakta och familjeperspektivet.
Hon gav oss skuldkänslor på sitt eget unika vis.
Hon sa alltid "du älskar inte mig", och liknande saker.
Hon kunde vara väldigt hård när hon var spänd eller arg.
Hon var skärande vass, och var det ofta mot min bror.
Hon gick på honom och sa: "Du är precis som din far."
Hon pratade alldeles för mycket när hon borde ha varit tyst.
Det finns en gräns som man inte korsar med folk.
Och hon gick alltid över gränsen.
På sätt och vis återskapar han pappans relation med henne.
Hans pappa hade redan satt ribban för det.
"Så här handskas man med Clarnell. Man skäller på henne."
Du borde ha träffat min mamma.
Hon gillade att dra i folks trådar och se hur de nystades upp.
"Du ödslar bort ditt liv framför tv:n hela dagen."
Hennes populäraste fras var:
"När du blir 52 år så kan du se för dig själv."
Min mamma ville ha en kärnfamilj, men min pappa förstörde allt.
Han knullade runt hela tiden.
Det jag gillade med honom var att han var en perfektionist.
Jag antar att jag föddes likadan.
Jag gillar perfektion. Saker ska göras helt rätt.
Jag strävade alltid efter att bli bäst.
Kemper har nu blivit sin far-
-och har samma bittra relation till sin mamma som pappan hade.
Drack din mamma?
Hon började dricka vodka och whisky när hon var deprimerad.
Hon behöll med nöd och näppe sitt jobb på universitetet.
Och hon och min bror hade stora problem.
Det var då de började bråka. När båda var fulla.
Kemper och Clarnell var grava alkoholister. Båda drack mycket.
Ingen av dem var rädda att säga sin åsikt.
Ett av deras värsta gräl var om han skulle borsta tänderna.
Banala ämnen som bara exploderade.
Ju mer agg jag kände, desto mer fientlighet och hat kom ut.
Jag började falla tillbaka i mina gamla fantasier.
Jag tyckte illa om snygga, smarta och rika tjejer.
Det gjorde mig spänd, eftersom jag inte kunde prata med dem.
Jag kunde inte mäta mig med stans rikemansgossar.
Jag hade mindervärdeskomplex som jag aldrig kom över.
Jag var överlägsen när jag hade kontroll.
Jag får nog säga att hela samhället var på helspänn.
Och utan några misstänkta...
De ville att polisen gjorde mer-
-eftersom de kände att de kunde stå på tur.
Varje polisstation hade sin egen lokala bar.
Vår var The Jury Room.
Vi pratade om fallen som vi jobbade på just då.
En plats dit polismännen gick efter jobbet för att varva ner.
Jag brukade gå dit och ta några drinkar innan jag åkte hem.
Poliser från Santa Cruz-polisen och trafikpolisen kom dit.
Samt åklagare, utredare och liknande.
Ed kom dit ibland och tog en öl med oss.
Du brukade hänga med polismännen i baren Jury Room.
Ja, de drack där efter jobbet.
Jag ogillade att vara ensam.
När jag var ensam kände jag mig bara mer och mer spänd.
Speciellt efter allt som jag hade gjort.
- Så du gillade poliser... - Jag ville bli en.
Han var rätt så tystlåten.
Han bara satt där och deltog inte i konversationen.
Han mest satt där och drack sin öl.
Jag satt där och drack fem-sex öl följt av sju tequilas på raken.
Jag spelade idioten.
Jag spelade alltid den knasige lille grabben när jag var där.
Ingen trodde att Ed kunde göra så hemska saker.
Jag kunde inte gå nånstans utan att nån frågade om fallet-
-om uppdateringar om morden, eller hur nära vi var att gripa nån.
Vi hade ingen aning om då vem mördaren kunde vara.
Vi hade inga som helst ledtrådar.
Snuten letade efter en riktigt smart typ, och det var inte jag.
Ed är en tjockskalle. Han är snäll, men han gör inget.
Ibland kändes det riktigt bra att veta att jag lurade precis alla.
Ibland var det bara sorgligt när de snackade skit-
- om vilka slags tjejer som liftade-
-och äcklet som dödade dem. Och jag visste vem det var.
Jag visste vem det var.
Jag tror att en överlevnadsteknik för Ed Kemper-
-är att vara den han behöver vara i olika omständigheter.
Vissa saker som vi vet om en psykopats hjärna-
-är att de inte har någon djupare anknytning till en identitet.
De är vem de än behöver vara, eftersom sanningen är oväsentlig.
Det betyder att de ändrar sin berättelse om du inte tror på dem.
De ändrar sin berättelse. De bryr sig inte.
Trodde du nånsin att han skulle döda dig?
En gång när vi var barn och han rengjorde min pappas gevär...
Jag antar att det var min brors, eftersom pappa inte bodde kvar.
Vi var ensamma i vardagsrummet när ett skott avfyrades.
Och han siktade på mig.
Men jag flyttade på mig cirka 2 cm, så kulan träffade bokhyllan.
Jag frågade honom aldrig om det var avsiktligt eller ej.
Han sa bara: "Jösses. Hoppsan!"
FEBRUARI 1973
Jag träffade och lärde känna Rosalind-
-när vi båda pluggade feministiska studier.
Vi var även lesbiska båda två och umgicks i samma cirklar.
Och hon gjorde otroligt goda pajer.
Alla blev otroligt glada när hon dök upp med en av sina pajer.
Om man tänker på en lesbisk feminist som var hundra procent amerikan-
-så var det Ros.
Jag kan lova att ingen placerar sina händer varligt runt er hals.
De försöker strypa er, och trycker ner er på marken.
Det här är Alice. Vi gick i samma karateklass.
Ingen av oss var duktiga. Vi var nybörjare, men hon gav allt.
Hon var duktig på att sparka, och hon var väldigt vig.
Det var inte självförsvar, eftersom behovet inte fanns.
Vi var odödliga.
Och i februari försvann båda två.
- Vad hände efter Cynthia Schall? - Rosalind Thorpe och Alice Liu.
- Plockade du upp dem ihop? - Ja, efter varandra.
Liu hade inte åkt med mig annars.
Hon såg ut som en mycket försiktig liftare.
Hon väntade tills hon såg personen i bilen innan hon stack upp tummen.
- Satt Rosalind redan i bilen? - Ja.
I framsätet, vi såg ut som ett par.
Dessutom hade jag mitt A-tillstånd, så jag får parkera var jag vill.
- Hur fick du det? - Via min mamma.
Hon gav honom ett A-kort-
-vilket är ett parkeringstillstånd inne på universitetsområdet.
Han sa att han ville gå till biblioteket.
Så alla liftare såg hans A-tillstånd och trodde att han var en student-
-eller nån lärare på universitetet och antog att det var säkert.
Det fanns även vakter utanför ingången till UC Santa Cruz.
Hade man ett tillstånd fick man köra rakt in.
Polisen var inte speciellt proaktiva.
Deras första reaktion varje gång en kvinna försvann var:
"Ni vet hur tjejer är i den åldern. De rymmer, men de kommer tillbaka."
Det här var inga tjejer som rymde hemifrån.
Ros flydde inte från sin rumskompis.
Det här var personer som redan levde självständiga liv.
De hade inget att fly från.
Deras föräldrar sa till dem att inte lifta.
De åkte inte med främlingar, och sågs sist på campus.
De liftade inte nånstans utanför campus.
Så ja, vi fokuserade på studenterna och fakulteten-
-och försökte hitta nåt slags motiv.
Och sen dök det upp en annan teori.
Om de inte sätter sig i bilar med män, så kanske det är en kvinna.
Så det kanske är nån slags lesbisk sak.
Vid ett tillfälle, vilket är rätt så intressant, intervjuade de mig-
-och ställde frågor som gällde den lesbiska gemenskapen.
Och det gjorde mig väldigt upprörd.
Tony, du och de andra sprider ut er, så ni täcker hela slätten.
När flickorna försvann organiserades en stor skallgång-
-av hela campusområdet där flickorna hade setts sist.
Kontakta mig via högkvarteret och använd...
Jag deltog i den organiserade skallgången.
De delade upp oss i grupper beroende på hur svår terräng det var.
Vi sökte igenom bergen i Santa Cruz.
Jag var vältränad, så jag hamnade i gruppen-
-som sökte igenom den tuffa terrängen.
Vi gick på rad med två meters mellanrum.
Och jag kommer ihåg att medans jag gick-
-och granskade området på båda sidor omkring mig-
-så hörde jag Ros röst inom mig.
Jag hörde tenorstämman i hennes röst.
Och jag tror att det var mitt sätt att hålla henne levande på.
Men det blev allt klarare för mig att jag inte letade efter någon-
-som hade brutit sitt ben, eller liknande.
Vi letade efter en kropp.
Alice Liu och Rosalind Thorpe sågs sist den 5 februari.
Deras kroppar hittades öster om Castro Valley.
Båda flickor hade blivit halshuggna-
-och händerna på en kropp var avhuggna.
Vi såg på kläderna att det var Rosalind och Alice.
Båda hade skjutits till döds.
Så fort informationen kom fram spreds den i hela vår grupp.
Var och en av oss hade vår egen privata reaktion-
-på något som var så ohyggligt.
Nivån på den mardrömmen-
-var bortom alla våra fantasier.
13 FEBRUARI 1973
Samtidigt som upptäckten av våra sista offer-
-fick vi det största genombrottet som vi hade haft hittills.
Det pågick en skottlossning i Santa Cruz city.
En beskrivning skickades ut på fordonet.
Fordonet stoppades några kilometer längre bort och personen greps.
En 25-årig person från Felton har gripits anklagad för flera mord.
Myndigheterna tror att morden är kopplade till droger.
Gerbert Mullin, 25 år, har tidigare stått åtalad-
-för morden på medlemmar i Gianera-familjen-
-Francis-familjen och Fred Perez.
Vi började pussla ihop hans liv.
Folk kände honom som Herbie.
Han tog hallucinogena droger, LSD och rökte mycket hasch.
Herbert Mullin dödade folk av galna orsaker.
Han hade en udda teori att om han dödade någon-
-så minskade chansen av en dödlig jordbävning.
Han matchade beskrivningen av en person som setts vid andra mord.
Vilka mord då? Vi hade ingen aning.
Vi hoppades bara på att han låg bakom alla mord.
Så vi började må lite bättre om oss själva.
När polisen grep Mullin drog hela staden en suck av lättnad.
De trodde att mardrömmen var över. Seriemördaren hade gripits.
Vi visste att han hade dödat tio personer.
Det är tio av alla andra mord som vi har.
Herbert Mullin anklagas för 10 av de 15 mord som skett i kuststaden.
Men Mullins tillvägagångssätt är inte att stycka sina offer.
Vi visste att Mullin var skyldig till många av morden.
Men bara de offer som hade skjutits.
Det var fortfarande oklart om offren som hade styckats.
Det var rätt så tydligt för oss att det finns en person till därute-
-som dödar på ett annat sätt och av andra anledningar.
Vårt jobb var inte klart än.
Vet du om din bror hade några pistoler eller vapen i sin ägo?
- Han hade pistoler. - Visste du att det var olagligt?
Jag tyckte att det var konstigt.
Han frågade om jag ville se hans nya pistol.
"Vill du se den?" Jag sa okej.
Och sen satte han på mig handfängsel.
Jag sa: "De är fina. Kan du ta av dem nu?"
Han sa: "Jag vill visa dig fler saker."
Jag sa: "Ta av dem!" Jag blev arg och började stampa med foten.
"Ta av dem!" Då låste han upp dem och tog av dem.
Han sa: "Jag demonstrerade ju bara."
Och sen köpte jag en Magnum. En fin liten sak med 30 cm pipa.
- Köpte du dem lagligt? - Ja.
Jag började bli paranoid.
Om nån nämnde det, så skulle polisen leta efter mig.
I april 1973 försökte vi fortfarande pussla ihop alla bitar i morden.
Och jag fick en signal från enheten för vapenlicenser-
-att ett handvapen hade köpts av en Edmund Emil Kemper III.
Det är en stor pistol. En .44 Magnum.
Samma pistol som Dirty Harry använder i sina filmer.
Som jag sa, det är ett kraftfullt vapen.
Och när jag matchade försäljningen med personen i fråga-
-upptäckte jag att han dömdes för ett dubbelmord några år tidigare.
Och att hans ungdomsjournal var spärrad.
Det belyste frågan om hans tidigare straff-
-inte kunde användas mot honom?
Vi visste inte det, så vi beslutade att beslagta handvapnet-
-tills vi hade fått ett domstolsbeslut.
Det här fyrfamiljshuset till vänster är 609AB.
Och precis här har vi 609A, vilket var Kempers hem.
När jag och min partner går mot huset kommer det en bil.
Jag sa: "Vänta, så pratar vi lite med honom."
Så jag går fram och säger: "Ursäkta, kan vi prata lite?"
Och sen identifierade jag mig. Han sa "visst" och steg ut ur bilen.
Och sen steg han ut ur bilen, och steg ut ur bilen...
Han var nämligen enorm.
Vi förklarade situationen för honom och han var mycket samarbetsvillig.
Han sa: "Den ligger i bakluckan."
När han tog fram bilnyckeln och satte den i låset-
-ställde jag och min partner oss på varsin sida av bilen.
Han backade. Jag öppnade bakluckan och där låg pistolen.
Så jag konfiskerade den och gav honom ett kvitto.
Han sa efteråt att hade vi inte delat på oss när han låste upp skuffen-
-så hade han övervägt att döda oss båda.
Det kanske bara är jag som är paranoid.
Men efter de tog min pistol ville jag bara skjuta nån och fly min väg.
Men helt plötsligt så finns bara tanken där. Att döda min mamma.
Jag heter Don Smarto och jag är pastor i Dallas.
Jag har besökt olika fängelser i över 40 år-
-och jag tror fundamentalt att folk kan ändra sig.
Jag går in i fängelserna och predikar och lyssnar på de intagna.
Vi filmar även deras vittnesbörd när de finner Gud och blir kristna.
Den 10 februari 1993 är ett datum som jag antagligen aldrig glömmer.
KRIMINALVÅRDSANSTALTEN I VACAVILLE
Vi filmade i fängelser i Kalifornien och sista anstalten var Vacaville.
Jag hade redan filmat två intagna när den tredje kom in i rummet.
Han är 2,06 m lång och väger 160 kg. Jag reagerade på hans storlek-
-men visste inte vem han var eller vad han har gjort.
Tack för att du talar med oss idag.
- Hur länge har du suttit i fängelse? - 17 år.
Du fann Jesus på ett oväntat ställe. Var nånstans?
I isoleringscellen när jag hamnade där.
Jag kunde antingen ödsla bort mitt liv och dö tyst i ett hörn.
Eller börja leva mitt liv.
Jag var där i flera månader, och det var väldigt hemskt.
Det är den värsta och bästa platsen som jag har bott i.
För under mina tre månader där tog jag tag i mig själv-
-mina känslor och vem jag var.
Jag blev en människa för första gången istället för en karikatyr.
Under pausen kom vakten över och viskar i mitt öra.
"Du vet väl vem du talar med?"
Jag svarade: "Jag har ingen aning."
"Det är Ed Kemper. Han är Co-ed-mördaren.
Jag vann hans respekt och det slutade med-
-att vi skrev till varandra i fyra år.
Jag höll dem för mig själv i 27 år och har aldrig visat dem för nån.
I det första brevet var han formell och kallade mig för mr Smarto.
Efter det blev jag snabbt Don.
Jag kände att efter varje brev så utvecklades vår relation.
I mina brev till Ed tvekade jag aldrig att ställa frågor.
Jag ville veta om hans spirituella resa var på riktigt-
-och om det verkligen fanns en människa bakom "monstret".
Frågan som jag verkligen ville ställa var om hans mamma.
Så han skriver i sitt brev: "Kära Don."
"Du frågade i ditt brev om jag älskade min mamma."
"Det är en svår fråga. Instinktivt borde svaret vara ja."
"Men jag kände aldrig den kärleken."
"Kommer jag ihåg den ödesdigra kvällen för cirka 20 år sen?"
"Givetvis. De lämnar mig aldrig. Minnen etsade i stål i mitt huvud."
Du sa i början att du hade sovit dåligt-
-eftersom du hade tänkt mycket på vad du hade gjort.
Det får mig att svettas. Jag har svettiga handflator nu också.
Kan jag få en cigarett till? Mina tar slut när jag pratar så mycket.
Min pappa gjorde cirka sex intervjuer med Ed Kemper.
Och till slut började Kemper beskriva detaljer om sin mammas mord.
Det är ett avskyvärt brott.
Och vad han gjorde med sin mamma sen är ännu mer avskyvärt.
Om vi återgår till ämnet, vilket var din mamma...
Vad hände på långfredagen?
Jag gick till hennes sovrum. Hon hade läst klart en bok.
Hon skulle precis släcka när hon såg mig titta in.
När jag gick in sa hon: "Jag antar att du vill prata hela natten nu?"
Jag svarade: "Nej, vi kan prata imorgon."
Så jag gick tillbaka till mitt rum och väntade och rökte i en timme.
Ed berättade att han gick tillbaka till sitt rum.
Hans ena personlighet bråkade med den andra.
Vilken än godhet eller ondska som fanns inom honom-
-diskuterade i flera timmar. "Ska jag döda henne?"
"Ska jag inte döda henne? Döda? Inte döda?"
Och till slut vinner hans mörka sida.
Jag gick tillbaka in och hon låg och sov.
Jag gick fram och tittade på henne länge. I två-tre minuter.
Jag började känna mig väldigt nervös. Väldigt arg.
Det här var min barndomsfantasi sen många år. Nu skulle det ske.
Jag hade en kniv i ena handen och en hammare i den andra.
Den var extremt vass.
Han går in med en klohammare och slår ihjäl henne i sömnen.
Och sen som om det inte var nog, så halshugger han henne.
Jag la ner hammaren, tar fram kniven och skär halsen av henne.
Jag skär av hela huvudet.
Sen skär han ut hennes tunga, vilket är instrumentet som vi talar med.
Sen skär han ut stämbanden och trycker ner dem i avfallskvarnen.
Luftstrupen hängde ut. Så jag tryckte ner den i avfallskvarnen.
Det var poetisk rättvisa.
Sen berättar han att han stoppade in sin penis i mammans mun.
Och bokstavligen...har sex med sin mammas huvud.
Hade du oralsex med huvudet?
Det en av mina frustrerade sjuka drömmar i barndomen.
Kempers mord på mamman är nåt av det värsta en människa kan göra.
Att mörda sin egen mamma säger verkligen allt om deras relation.
Jag tror att min pappa sammanfattade att källan till alla Kempers problem-
-var hans relation till mamman.
I ett av breven skriver han:
"Jag skrek på hennes livlösa huvud tills min röst smärtade av heshet."
"Mörbultad och utmattad, men tillfredsställd."
"Ja, tillfredsställd."
Han använde ordet "utmattad". Det var över nu.
Hans ultimata mål var att frigöra sig från...
...den enda personen som drev honom till bristningsgränsen.
- Vad gjorde du sen? - Jag körde runt.
Jag lämnade min bil med alla vapen i sig.
Jag köpte mer öl och söp mig full.
Jag lämnade stan nästa morgon vid tiotiden. Jag bara stack.
- Visste du vart du var på väg? - Österut.
Jag körde 28 timmar i sträck.
Jag knaprade NoDoz hela tiden. Fyra-fem stycken. De höll mig vaken.
Så fort de började förlora effekten tog jag bara några till.
Vad hade hänt om polisen hade stoppat dig?
Jag hade ett gevär och en pistol med mig. Jag var välutrustad.
Jag hade över 200 patroner allt som allt.
Det hade blivit skottlossning.
Det var påsken 1973.
En tid för begrundan och familjen.
Att vara lite ledig och varva ner.
Och då spricker bubblan.
Jag körde tills jag bokstavligen inte kunde köra mer.
Jag visste inte att Colorado var så ödsligt på den västra sidan.
Jag tror att det påverkade varför jag bara gav upp.
Jag ringde snuten och bad dem hämta mig.
Efter att ha kört upp för de höga bergen-
-började jag fundera på att överlämna mig själv.
Jag jobbade på polisstationen från midnatt till åtta på morgonen.
Det så kallade hundpasset.
Man dricker kaffe. Det är dött, inget händer.
Men helt plötsligt ringer telefonen.
Och Andy som skötte radion pratar med nån på telefon.
Han sa nåt i stil med: "Jag tänker inte väcka honom."
"Ring tillbaka imorgon." Klick. Han la på.
Jag fattade inte att inte nån hade märkt nåt.
Det var tisdag morgon och ännu visste ingen vad som hade hänt.
Telefonen ringer igen.
Och Andy säger nåt i stil med:
"Ed, jag har redan sagt att jag inte väcker kommissarien."
Och då sa jag: "Vem pratar du med?" Han sa: "Med Ed Kemper."
Jag tog luren och sa: "Hej, Ed. Det är Connor. Hur mår du?"
Han sa: "Jag känner er. Och ni vet att det är jag."
"Och jag vet att ni tänker döda mig."
Jag sa: "Ed, jag har ingen aning om vad du pratar om."
Han sa: "Jag dödade min mamma, och jag vill överlämna mig själv."
"Var är du?" "I Pueblo, Colorado."
Nu täckte jag över luren och sa till min kollega:
"Ring polisen i Pueblo och be dem gripa den här mannen."
Jag får tag i Micky Aluffi. Jag väcker honom.
Jag svarar i telefon och det är Jim Connor.
Han sa: "Känner du en man vid namn Ed Kemper?"
Jag sa: "Ja, jag beslagtog en pistol från honom för en vecka sen."
"Han är nu i Pueblo, Colorado, och vill överlämna sig för två mord."
"Han sa att vi skulle ringa dig, eftersom du vet exakt var han bor."
Så, klockan fem på morgon står jag i kalsongerna och pratar-
-och jag känner bokstavligen hur blodet lämnar huvudet.
Jag blev iskall i hela kroppen.
Jag måste hem till honom.
24 APRIL 1973 KLOCKAN 05.20
Samma morgon det hände, så parkerade jag exakt här.
Jag satt här och tittade på huset.
Det är som om det var förra veckan, inte för 50 år sen.
Jag och polismannen i tjänst den dagen rekade grannskapet-
-och frågade om nån hade sett eller hört nåt misstänkt.
Personerna som bodde på andra våningen sa att de tyckte-
-att de hade känt en konstig lukt de sista två dagarna.
Vi går den här vägen.
Vi gick till husets baksida och slog sönder ett fönster för att ta oss in.
Ja, där är staketet och grinden med fönstret på andra sidan.
När jag gick in slogs jag direkt av lukten.
Om man känt liklukt, så glömmer man den aldrig. Och det var samma lukt.
Så vi gjorde en snabb genomsökning av lägenheten.
Inne i mammans sovrum öppnade vi garderobsdörren och såg ett lakan.
Jag glömmer det aldrig.
När vi drog lite i lakanet såg man hud, hår och blod.
Och det bekräftade det absolut allra värsta scenariot.
Jag väntade tills teknikerna kom dit och fler befäl och polismän.
När vi kom till sovrummet och drog ut sängen från väggen...
Och från var kuddarna låg och ner till golvet var det bara blod.
Och i mitten av allt blod på golvet-
-låg ett papper, ett halvt blad som det här.
Jag kommer ihåg det. Vi fann hans erkännande.
"Inte sölig och inkompetent. Bara tidsbrist. Har saker att göra."
"Cirka 05.15 på lördagen."
"Nu behöver hon inte lida längre."
Japp, det var hans meddelande till oss.
Vi gick längre in i garderoben och drog ut skokartonger.
Och vi fann kroppsdelar.
Armar, händer, fötter, ben.
Jag gick in och lyfte upp en handduk och ett ansikte stirrade rakt på mig.
Och det var hans mammas avhuggna huvud.
Det var bara så häpnadsväckande.
Det var många saker som jag inte ville se och aldrig vill se igen.
Och det var då som vi gick ut på utsidan.
Vad vi inte visste då var att det fanns en kropp till i huset-
-som vi inte hittade omedelbart.
Det var hennes bästa väninna-
-som hittades död i garderoben i hallen.
Och hon såg ihjälslagen ut.
- Varför Sally Hallet? - Hon var mitt alibi för mamma.
Jag tänkte att antingen åker jag och hoppas att ingen märker nåt-
- eller så bjuder jag hem hennes vän.
Mamma åkte ofta bort över dagen eller en hel helg.
Hon och en vän åkte till stan och shoppade.
Hon kunde vara borta med Sally hela påsken utan att väcka misstankar.
Jag tog ett struptag på henne och höll upp henne i luften.
Hon var död fem minuter efter hon kom in genom dörren.
I de här fotona ser det ut som om vi hittade en blodig bh.
Vi fann även id-kort och andra saker från de andra offren.
Och när vi fann de sakerna började vi inse att han var Co-ed-mördaren.
Mickey Aluffi och en av hans kollegor åkte till Eds hus.
Nu har vi äntligen en chans att lösa några av morden vi haft.
Jag väntar på att polisen från Pueblo ska komma.
Jag sa: "Du får ge mig några minuter, Ed."
Vi pratar, och han berättar lite om hur han dödade sin mamma.
Rätt så snart sa han: "Skit också. Snuten är här."
Han släppte luren och jag hör skrik i bakgrunden.
Saker som: "Ner på knäna!" Och liknande saker.
Jag var tillbaka i sheriffens kontor-
-och talade med polisen i Pueblo när Peter Chang kom in.
Han frågade mig: "Känner du honom? Har ni en bra relation?"
Jag sa: "Jag tror det."
Han sa: "Packa en väska och åk till Colorado."
När vi kom till Pueblo, Colorado åkte vi till polisstationen-
-och de förde in Kemper.
Han tittade på mig och sa: "Hej, Mickey! Hur mår du?"
Det sa mig omedelbart att vi hade bra kontakt.
Han kände igen mig och han var villig att prata med mig.
Och därefter flödade informationen.
Vi pratade med honom i säkert fyra, fem, sex timmar.
Och han berättade om alla offer.
Och platserna där han dumpade kropparna.
Och saker som vi aldrig ens hade kunnat drömma om.
I Aptos, endast några km söder om Santa Cruz-
-hittade polisen i morse kl. 05.30 två kvinnokroppar.
En var halshuggen med höger hand avsågad.
Allmänne åklagaren Peter Chang var tillbaka i Santa Cruz-
-efter att ha talat med jätten Edmund Kemper i häktet i Pueblo.
Men Chang var väldigt fåordig om Kemper.
Beroende på vilken rutt de tar tillbaka-
-är de här nån gång mellan fredag och måndag.
På måndag har vi för avsikt att åtala honom för mordet på sin mamma-
-och som andra åtalspunkt för mordet på hennes vän.
Efter vi hade förhört honom beslutade vi-
-att han måste tillbaka till Kalifornien så fort som möjligt.
Jag kommer ihåg att vi stannade vid en mack så han kunde gå på toaletten.
Och eftersom fallet var så ökänt, när vi kom ut ur toaletten-
-hade det samlats en hel del folk, och han struttade fram och tillbaka-
-så alla kunde se honom. Han gillade verkligen det.
Jag satt i baksätet med honom. Han till höger, jag till vänster.
I tre dagar. Och han var väldigt gladlynt och charmig.
Det jag kommer ihåg från förhören och tiden vi tillbringade ihop-
-var att han var så oerhört saklig.
Han mindes precis allt, och han kände absolut ingen ånger.
De tre sakerna är nog mitt starkaste minne från hela upplevelsen.
Det finns en stor chans att Kemper kommer att föras hit-
-till bergen i Santa Cruz nån gång den här helgen.
Tillbaka i Santa Cruz frågade vi om han ville visa oss var kropparna låg-
-eftersom det inte räcker med en beskrivning.
Nån måste säga: "Där är den."
Han gick med på det, eftersom familjerna behövde få sitt avslut.
Jag var där och lyckades hitta en arm-
-som han hade huggit av från Aiko Koo.
Och det var första gången som vi visste vad som hade hänt henne.
Jag fick veta vad som hade hänt Aiko i en tidningsartikel om Ed Kemper.
Att han var ansvarig för att ha tagit Aikos liv. Och...
...när jag läste den artikeln...
...så bröt jag ihop och bara grät. Jag kunde inte tro att det var sant.
Och det var väldigt svårt för mig att försöka förstå-
-vad som hade hänt min vän.
En del av mig återupplevde smärtan att förlora henne.
Men jag måste också säga att det finns en glädje-
-att återigen minnas en sådan underbar vänskap-
-och en sådan underbar upplevelse-
-som jag hade med Aiko under de åren.
APTOS, KALIFORNIEN
Å ena sidan var det otroligt att han gjorde det här så nära sitt hem.
Med ett av sina offer, hade han begravt hennes skalle-
-i sin mammas trädgård.
Och han sa till mig att han skar av ansiktet på skallen-
-begravde skallen och la ansiktet överst.
Jag frågade honom varför han gjorde så.
Han sa att han ville veta att hon alltid såg upp till honom.
Vems huvud låg begravt i trädgården?
Det var Schall. Den fjärde studentskan.
Jag kommer ihåg att jag tittade ner i hålet-
-och jag visste att...
Det var en gång en vacker ung dam som jag hade sett foton av...
Och hon gick den mest fruktansvärda död till mötes.
Det var en mycket svår dag.
Jag tänkte på alla personer som han hade dödat.
Och jag tänkte att om en domare beordrade mig att ta honom-
-till floden bakom domstolen och skjuta honom, så hade jag klarat det.
Det påverkade mig så mycket.
Det här är en väntans dag i Santa Cruz.
Invånarna bevakar noggrant när sheriffens utredare-
-och åklagaren Peter Chang bygger sitt mål mot Edmund Kemper III.
Om det här var en roman, så hade ingen misstänkt Edmund Kemper-
-eftersom inget hos honom var annorlunda eller intressant.
Han var tystlåten och den mest försynte två meter långa mannen-
-som nånsin har funnits.
Folk som kände honom fick det inte att gå ihop.
En annan sak är att om man lyssnar på honom-
-så är han extremt intelligent, har bra ordförråd-
-och är extremt belevad. Han har inget skurkaktig alls över sig.
Vi hämtade honom tidigt på morgonen, körde honom till Santa Cruz-
-träffade hans advokater, tillbringade hela dagen i domstolen-
-träffade hans advokater, och sen tillbaka till San Mateo.
Och han... Vi fick vara mycket försiktiga.
Vi fick inte inleda honom i samtal.
Men han är en pratsam person. Han är en social person.
Han pratade med oss hela tiden.
Jag kommer ihåg en kvinna som körde i filen jämte oss.
Hon hade sitt huvud utanför bilfönstret-
-så hennes hår torkade samtidigt som vi körde.
Och det gjorde Ed Kemper väldigt upprörd.
"Hon är inte uppmärksam på sin körning. Hon borde få böter."
"Hur tänker hon egentligen?"
Och jag tänkte: "Vilken underlig kommentar"-
-"att tänka att hon borde få böter. Han har dödat åtta personer."
Vad är logiken i det?
Jag bevakade rättegången och alla förhör.
Och det är som allt annat. Man går till jobbet-
-och vissa dagar är tuffare än andra.
Och en dag vände jag mig om när de gick igenom bevisen-
-och jag såg pappan till ett av offren.
Jag tror det var Rosalind Thorpes pappa.
Och uttrycket i hans ansikte... var bara så plågat
Det tog mig hårt, och jag började...
Jag satt i domstolen och började gråta och jag kunde inte sluta.
Det var inte speciellt proffsigt av en hårdhudad nyhetsreporter-
-så jag försökte dölja det, men jag kunde inte sluta.
När jag var i domstolen-
-skrek folk "döda den jäveln", och liknande saker.
Ed Kemper erkände alla sina brott.
Ingen ifrågasatte hans skuld, men man ifrågasatte hans förstånd.
Hans försvar antydde att han var galen-
-och inte visste vad han gjorde.
De försökte bevisa att han var mentalt sjuk.
De tror att du är sjuk. Tror du att du är galen?
Absolut, vilket är tragiskt.
Min pappa intervjuade Kemper flera gånger.
Försvaret bad honom att göra det för att avgöra hans mentala hälsa-
-när han begick sina brott.
Att intervjua Kemper och studera hans familjehistoria-
-var bara ett steg närmare att försöka förstå-
-vilken slags mördare Kemper var, vilket var mycket ovanligt.
Men det fanns en sak som han aldrig var riktigt säker på.
Om han var ärlig mot min pappa och sa vad han verkligen tänkte.
Han ville veta om det fanns några bortträngda minnen-
-begravda i hans undermedvetna.
Så han gav honom amobarbital, vilket var ett sanningsserum-
-för att ta sig in djupare i Kempers undermedvetna-
-och se om det fanns nåt mer som inte kom fram under förhören.
DOMINICAN SJUKHUS SANTA CRUZ
Jag sprutar in vätskan långsamt medan du säger hur du mår.
Den arbetar sig långsamt upp för armen.
Jag får en pirrande känsla i näsan.
- Jag var väldigt spänd när jag kom. - Ja.
Jag var rädd för vad jag skulle säga, nu är jag inte alls rädd.
För att få lov att ge amobarbital-
-fick Lunde be om tillstånd av det lokala sjukhuset.
Det är en av sju olika barbituratpreparat-
-som militären har testat-
-för att se om det kringgår den kognitiva förmågan-
-och gör en person så avslappnad att de avslöjar mer.
Idag känns allt annorlunda.
Allt är annorlunda. All fasad och allt skitsnack är borta.
Jag har dödat människor.
Jag kunde inte behärska mig.
Vad tvingade dig?
Koo-flickan. Hon var snäll. Men om jag släppte henne fri-
-hade hon antagligen skvallrat, och då var det kört.
Eftersom jag redan hade mördat.
Men jag ville ta foton av henne, så det inte skulle hända igen.
Då tittade jag bara på fotona.
Hon hade många danser att gå till och en ljus framtid.
Jag ville inte skada henne, men jag hade redan bestämt mig.
Och jag har tuffa regler som jag alltid måste följa.
Hon var den enda som jag absolut inte ville skada.
På grund av hennes personlighet.
Det finns en viss skuld blandat med ett bisarrt behov att...
...döda någon, döda en kvinna.
Det finns en nivå där han tycks förstå-
-att vad han gör är en hemsk sak.
Men det låter som om han inte kan låta bli. Han bara måste.
Jag åt kropparna. Vissa bitar av låren.
- Direkt efter morden? - Nej, jag skar av bitar.
Jag behöll dem länge innan jag åt dem.
På samma vis som jag inte ville döda nån mer.
Sen tinade jag upp småbitar och åt dem.
Åt du döda kroppsdelar för att tillfredsställa...
Det var erotiskt. Det var mycket erotiskt.
Det triggade många känslor och väckte många tankar.
Var det ditt sätt att inte döda någon mer-
-genom att behålla kroppsdelar och äta dem?
Det var bara en köttbit.
Att höra honom erkänna kannibalism. Hans behov av att äga någon.
Han ska inte bara döda henne och stycka henne i bitar.
Han ska äta bitar av henne, så han fylls av henne.
Så han kan återuppleva upplevelsen när han hade kontroll över henne-
-och att hon nu tillhör honom.
Jag behövde inte vara ärlig. Det är sant.
Det är lätt att ljuga. Men jag vill inte ljuga.
Jag har en känsla av att det här är slutet på min resa.
SLUTPLÄDERINGAR I KEMPERS RÄTTEGÅNG
Efter intervjuerna ombads pappa att avlägga rapport till försvaret-
-om han trodde att Kemper var mentalt frisk eller ej.
Och min fars dilemma var att rent juridiskt sett-
-gjorde Kemper saker som förnuftiga människor gör.
Han dolde sina brott, han aktade sig för polisen.
Han planerade hur han skulle utföra sina brott.
Eftersom han förstod vad han gjorde var det svårt rent juridiskt-
-att säga att han var mentalt sjuk.
Men rent psykologiskt ansåg min pappa att han var galen.
Delstaten Kaliforniens rättspsykiatriska undersökning-
-gjordes enligt den så kallade M'Naghten Rules.
Alla psykiatrer som intervjuade honom sa att han visste vad han gjorde-
-och att han visste att det var fel, och därmed var han inte mentalt sjuk.
KEMPER MENTALT FRISK ENLIGT PSYKIATRER
I Santa Cruz, Kalifornien, fälldes Edmund Kemper för åtta mord-
-på hans mamma och sju andra personer.
I slutet av rättegången fälldes Kemper för mord på åtta personer-
-och dömdes till sju livstidsstraff som ska löpa samtidigt-
-vilket innebär att han kommer att sitta i fängelse för resten av livet.
Rättegången är slut och han fälldes, vilket är en stor lättnad.
Jag kan inte beskriva hur lättade alla är.
Åklagarna hade ett tufft jobb, eftersom de tog in expertvittnen-
-som vittnade om galenskap och förminskad tillräknelighet.
Och vi kände alla att rättvisa hade skipats.
Vi antog att han skulle få dödsstraff, men så blev det aldrig.
Kemper dömdes till dödsstraff.
Men efter han dömdes till döden av domaren Harry Brauer-
-ändrades lagen och helt plötsligt var det olagligt med dödsstraff.
Så hans straff blev istället livstids fängelse utan benådning.
Det är nog en rättvis bedömning att säga-
-att Edmund Emil Kemper III lurade många människor.
Det kan ha varit psykiatern i Atascadero eller poliskåren.
Det kan ha varit hans mamma eller hans vänner.
Men tyvärr var det även hans offer. Och det är den tragiska biten.
Lurade han dig, Mickey?
Jag...
Jag måste ge ett ärligt svar, eller hur?
Ja, han slank definitivt igenom nätet.
Kemper avtjänar en livstidsdom i en kriminalvårdsanstalt-
- i Vacaville i Kalifornien.
Han hålls i en avskild enhet ihop med ett fåtal intagna.
Under alla de här åren har han suttit i samma fängelse.
Det har gått nästan 50 år.
Han är 73 år gammal och svag efter en allvarlig stroke.
Han har stängt av och talar inte med nån.
Varken reportrar, media eller skribenter.
Han har bestämt sig för att vara en enstöring.
Så när jag filmade Ed Kemper-
-kanske jag fick den sista intervjun som han gav-
-till en person eller till världen.
Som du vet så har det skrivits mycket om dig.
När du först kom hit beskrevs du som ett monster, en galning.
Hur annorlunda är den Ed Kemper som står framför kameran idag?
Jag är en stor person. 2,06 m lång. Man kan tro att en så stor person-
-är benägen till våld och ilska och en överlägsen personlighet-
-men jag går åt andra hållet.
Så skillnaden från 16-17 år sen när jag ansågs vara snäll och vänlig-
-vilket var en fasad, är idag på riktigt.
Ed Kemper är en mycket komplex person.
Han inser att hela hans liv har han haft en inre strid-
-med både den gode Ed Kemper och den onde Ed Kemper.
Men nu har han funnit en inre frid hos Gud.
Han sa att om han nånsin blev benådad ville han bli en missionär.
Han skulle besöka interner som dog av AIDS och ge dem sista nattvarden.
Och jag tror att han på sitt eget vis-
-försökte säga till världen: "Det finns godhet inom mig."
"Jag tycker om att hjälpa andra."
"Att besöka sjuka fångar ger mig tröst."
"Om jag så bara ger dem en smula tröst."
"Är det självförsoning? Är jag bara en välgörare?"
"Jag måste tro att det finns nåt inom mig som går att rädda."
Med vänlig hälsning, Ed Kemper
Frågan som jag tror att folk kommer att ställa i framtiden är:
"Tror du att du kommer att träffa Ed i himlen?"
Och mitt svar är ja.
Jag kan inte se in i någons hjärta, bara Gud kan det.
Men baserat på vad jag har sett...
...så tror jag att vi ses i himlen, vilket kommer att förarga många.
Jag tror inte att botgöring är möjligt. Jag har hört det ofta.
Jag tror att det är deras sätt att intala sig själva-
-att de är förändrade. Men det är de inte.
Oavsett vad han gör, och han kanske har funnit sinnesro.
Om han har det, så får det inte mig att må så bra.
Jag vill inte att han har sinnesro. Jag har inte det.
De kommer aldrig att få sinnesro.
Vem kan gottgöra Ros? Vem kan gottgöra Alice?
De är döda. Inget kan få tillbaka dem.
Jag tror att om nån mordutredare säger att det inte påverkar dem-
-så är de nog inte ärliga. För på nån nivå...
...så finns det inom en. Det sitter inne i mitt huvud.
Jag tänker inte på det hela tiden, men ibland dyker det bara upp.
Vad de här kvinnorna fick genomlida. Jag kan bara inte sluta tänka på det.
Det finns saker som aldrig försvinner.
Och ibland dyker det bara upp. Men man lär sig att leva med det.
Den inverkan som morden hade på Santa Cruz County-
-är något som aldrig borde ha hänt.
Men jag är glad att säga att vi alla tog oss igenom det.
Men det är en tid i vår historia som vi aldrig glömmer.
Ed Kemper måste sona sina brott.
Och jag måste erkänna att varje gång som jag kör förbi Vacaville fängelse-
-så skänker jag honom en tanke, sen fortsätter jag att köra.
Jag har alltid levt i en fantasivärld.
Tjejer var den enda saken som jag inte klarade av.
De anade inte att jag var Co-ed-mördaren-
- förrän de själva blev mördade.
Jag hade nog hoppats på att det skulle vara lite längre.
Mitt lilla äventyr att döda studentskor.
Jag ser att din film börjar ta slut.
Text: Eva-Marie Evans Iyuno-SDI Group
\h