Downloaded from YTS.MX
Som barn fantaserte jeg om å svelge et øyeeple.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Som en slags merkelig tripp.
Men jeg ble lei av å fantasere og ville gjøre det på ordentlig.
Det er ikke vanskelig å hugge av noens hode.
Da jeg hadde gjort det, tenkte jeg: "Bare kjør på."
"Hun er søt. Lurer på om hun smaker like søtt?"
Det var da jeg innså at jeg var en gal morder.
Synet av Edmund Emil Kemper III er i seg selv en gruelig opplevelse.
Han er 2,06 m høy og veier ca. 127 kilo.
Men forbrytelsene han står tiltalt for, er enda verre.
Faren min var den første psykiateren som snakket med Kemper.
Jeg har originalinnspillingene-
-som ble laget da han intervjuet Kemper i fengselet før rettssaken.
Forsvarsadvokaten ba ham-
-avgjøre om han var tilregnelig da han begikk forbrytelsene sine.
Jeg tror ikke at noen har hørt på båndene siden 1973.
Jeg ble så forbanna på samfunnet.
"Til helvete med alt. Jeg vil ødelegge det samfunnet liker mest."
Dette er gamle dokumenter som har vært arkivert i flere tiår.
Og øverst er min fars vitneutsagn fra rettssaken.
Som barn satt jeg ved kunstneren som tegnet skissene.
Jeg heter Monty Lunde, og jeg er Donald T. Lundes eldste sønn.
En psykiater som ble kalt inn i Ed Kempers rettssak.
Dette er et bilde av pappa på kontoret omgitt av sine fem barn-
-på den tiden da han jobbet med Kemper-saken.
Dette er et bilde av meg og faren min.
Det ble tatt i 1973. Han ser veldig ung ut.
Jeg tror ikke han hadde et eneste grått hår fram til han døde.
Han var 1,73 m høy. Ikke spesielt fryktinngytende-
-med mindre man sa imot ham.
Jeg lærte meg tidlig ikke å havne i en diskusjon med ham.
Jeg tror han var den yngste førsteamanuensisen på Stanford.
På den tida tok han meg med til fengselet når han intervjuet Kemper.
Det var en stor opplevelse for meg.
FENGSELET I SAN MATEO
Jeg måtte vente i et venterom, men jeg kunne se inn i fengselet.
Og jeg kunne høre alt.
Det var bråk, skramling med gitter og folk som skrek.
Det var et veldig kaotisk miljø.
Faren min gikk inn og intervjuet Ed Kemper i nesten to timer.
- Det er veldig bråkete her. - Ja.
Hva har du der? En liten passerseddel?
Ja, man får en når man kommer inn. Ellers slippes man ikke ut igjen.
Men jeg fikk feil type. Jeg fikk en for advokater.
De har nok gått tom for legesedler.
Faren min har tørr humor.
Og jeg hører litt av det når han snakker om passerseddelen.
"De trodde vel at jeg var advokat."
Han var avvæpnende på den måten-
-og snakket til dem som vanlige personer.
Han ville oppbygge tillit.
Jeg må stille noen spesifikke spørsmål om hvert offer-
-og ting knyttet til sinnstilstanden din.
Tanken dukker bare opp plutselig.
Hvordan det ville føles å drepe noen.
Små tilbakeblikk som drev meg til vanvidd.
Det begynte i mai i fjor, i Santa Cruz.
Jeg ser på to bilder av meg selv.
Jøss, har jeg virkelig vært så ung?
Jeg heter Luita Spangler, og jeg tok eksamen ved UC Santa Cruz.
Jeg gikk på universitetet der i 1971.
Universitetet hadde bare vært åpent i seks år.
Det føltes som et helt nytt univers.
Jeg var ung og frisk, og alt virket mulig.
Vi gjorde opprør mot verdiene fra 1950-tallet som sa:
"Kvinner går på college for å ta en hustru-eksamen."
Det var spøken.
Vi tok ikke en universitetseksamen, men en hustru-eksamen.
Og kvinner som gikk på universitetet, ble kalt for "co-eds".
Det var en forkortelse av "co-educational".
Det betød at universitetet tok inn både menn og kvinner.
Men bare kvinner ble kalt "co-eds", så det var seksualiserende.
Utallige pornofilmer inneholdt ordet "co-eds".
"Co-eds i senga", "Co-eds kjører hardt".
Det var den verdenen vi ville knuse.
Selve campus lå oppe på en ås.
Noe vi ofte snakket om, var "byen på haugen".
Og den lå et stykke utenfor byen.
Vi måtte komme oss rundt. Mange jobbet, og vi hadde ikke råd til bil.
Det var busser, men de gikk ikke så ofte, så vi haiket.
-Hei! -Hopp inn.
Det var interessant. Man traff folk, og det kostet ingenting.
Og som nylig selvstendige kvinner-
-som bestemte over oss selv, haiket vi.
7. MAI 1972
Én ting jeg likte med Santa Cruz, var alle jentene som haiket.
Det var målskiven min.
Hva var ditt første drap? Jeg har ikke all kronologien ennå.
Den første gangen var det to jenter.
Jeg snakket fornuftig.
Det var min kunstige tale. Du vet, fasaden min.
Jeg må framstå normal.
Den første jenta hadde veldig store og vakre lyseblå øyne.
De tente meg.
Jeg heter Michael Aluffi, men jeg blir kalt Mickey,-
-et kallenavn som moren min ga meg for mange år siden.
Jeg ble født og vokste opp her i Santa Cruz.
Sommeren 1972 fikk jeg jobb i kriminalpolitiet.
De typiske forbrytelsene i Santa Cruz var tyverier, innbrudd,-
-ungdomsforbrytelser og liknende.
Men i 1972 brakte det løs.
Jeg tok dem med til Hayward Hills.
I begynnelsen føltes det nifst å gjøre noe sånt-
- fordi det var så risikabelt.
Ok, og hvordan drepte du dem?
Med en kniv, og det ble veldig grisete.
Jeg dumpet dem i Santa Cruz County oppe i fjellene.
Akkurat nå befinner vi oss i Loma Prieta-fjellene.
Og i 1972 gikk noen fotturister her,-
-og de fant et menneskekranium ved siden av veien. Her.
Det var så forvitret at det ikke kunne identifiseres.
Vi visste ikke om det var fra en mann eller kvinne.
Det er en sjokkerende oppdagelse å finne et hode uten kropp.
Hvilket slags monster kan gjøre noe sånt mot et annet menneske?
Vi lette gjennom området for levninger, men vi fant ingen.
Vi fant ingenting som hjalp oss med identifiseringen.
Ingen var meldt savnet.
Vi var så begrenset. Det var ikke mye å gjøre.
Jeg kastet mange bevis og litt andre ting.
Blodige filler og gammelt, blodig avispapir.
Ting som purken kunne bruke som ledetråder.
Jeg ville ikke gi dem noen ledetråder.
Ett fingeravtrykk, så var jeg hekta.
Personen som gjorde det, er fortsatt på frifot.
Så vi visste ikke nøyaktig hva som ventet.
Men det var begynnelsen på et mareritt for Santa Cruz County.
Søsteren min besøkte meg i går, eller i forgårs.
Bor lillesøsteren din i Santa Cruz nå?
Vi var ganske nære da jeg var liten. Hun var min beste venn.
Jeg har et annet bånd her med Allyn Burke, Kempers lillesøster.
Faren min syntes alltid det var bra med bestyrkende informasjon.
Så han kontaktet Kempers lillesøster-
-for å forstå hva som førte til at han ble som han er, eller var.
Han ba om et intervju, og hun sa ja.
Du er Eds lillesøster, ikke sant?
- Hvor mange år yngre? - To år.
- Hvor gammel er du? - 22 år.
Vi begynner med familiebakgrunnen.
Husker du noe fra da du bodde hos faren deres?
Han var ikke følelsesmessig knyttet til oss barna.
Han avviste oss ofte. Han ville ikke klemme oss.
Satte vi oss på fanget hans, sa han at vi var for tunge.
Moren min sa at hun merket en forandring hos broren min-
-i toårsalderen fordi han ble avvist.
Jeg er doktor Katherine Ramsland, og jeg underviser i rettspsykiatri.
I 25 år har jeg skrevet om massemordere og seriemordere.
Jeg studerte Ed Kemper, og i en kort periode brevvekslet vi.
Edmund Kemper ble født den 18. desember 1948 i Burbank i California.
Han hadde en søster som var fem år eldre og Allyn som var to år yngre.
Så han var mellombarnet.
Faren hans, Edmund Junior, var tydeligvis en svak mann,-
-og moren Clarnell var den dominante kraften.
Faren hans var en krigsveteran fra andre verdenskrig-
-som ble elektriker på Pacific Proving Grounds-
-og jobbet med kjernekraft. Og han kom med det berømte sitatet:
"Å jobbe med kjernekraft var mye bedre enn å omgås Clarnell."
Jeg husker at mamma og pappa ofte kranglet.
De kom ikke overens. De kranglet.
Mamma sa visse ting som at han sløste bort penger,-
-var uansvarlig og gikk ut og drakk seg full.
Husker du hva han mente om broren din og hvordan de kom overens?
Jeg husker ikke engang at de hadde et forhold.
Et far-og-sønn-forhold.
Både Clarnell og mannen hennes opprettholdt en streng disiplin-
-og viste ikke mye ømhet,-
-noe som ikke var så uvanlig på 1950-tallet, men det påvirket barna.
I Ed Kempers tilfelle mistet han sin selvfølelse og selvtillit.
Og det ble enda verre da faren ble skilt fra moren.
Det forsterket bare følelsen av å føle seg avvist.
Santa Cruz i starten av 70-tallet var et sted for fred og kjærlighet.
Det var Vannmannens tidsalder.
Folk følte seg fri og lykkelige.
Og for en 24-åring som meg var det mye moro.
Jeg er Tom Honig og var reporter for Santa Cruz Sentinel på 1970-tallet.
Jeg var en fersk journalist, ansatt til å å dekke nyheter-
-om politi- og rettssaker.
Lite ante jeg at det ville føre til avisas største sak noensinne,-
-for plutselig fant man en hodeskalle i fjellene nær Loma Prieta.
På den tiden fikk politiet knapt nok inn noen drap overhodet.
Så vi hadde ikke mye erfaring med å takle sånne ting.
KRIMINALBETJENT M ALUFFI
Jeg var den nye betjenten, så det ble min sak.
Iblant står en overfor en utfordring. På kontoret mitt...
Politistasjonen hadde én datamaskin, og den sto i kjelleren.
Det var et foreldet system, men jeg kunne foreta en forespørsel.
Jeg kunne logge inn og finne en persons strafferegister og sånt.
Bevis fra voldsforbrytelser, som dette blodige plagget,-
-granskes av en ekspert fra labens hår- og fiberenhet.
På den tiden hadde man ikke DNA.
Og mange ganger kaller vi den tiden for den kriminaltekniske gullalderen.
Det skyldes at vi brukte alle mulige andre teknikker-
-for å utføre arbeidet vårt.
Mikroskop, fingeravtrykk og sånne ting.
Via kraniet kan man rekonstruere hvordan personen har sett ut.
Men Santa Cruz er en kystby.
Der er varmt om sommeren, så ting forvitrer fortere.
Så innen seks uker til noen måneder har det meste av kjøttet forsvunnet.
Via kraniet kan man fastslå alder-
-og om det er en mann eller kvinne. Men tennene er det aller viktigste.
Vi får tilgang til alle filer om personer som meldt savnet.
I dem finnes også tannbildene, og vi sammenligner dem med dem i kraniet.
Og kraniet tilhørte Mary Anne Pesce, som var student ved Fresno.
Da de identifiserte henne, så jeg bare et bilde av henne,-
-og hun var en svært attraktiv ung kvinne.
Og man tenker: "Hvordan i all verden kan det skje?"
AVHUGGET HODE TILHØRTE EN KVINNE
Jeg heter Terry Medina, og min kollega var Mickey Aluffi.
Vi delte kontor, og vi var gode venner.
Vi jobbet sammen på mange saker.
Mary Ann Pesce ble meldt savnet med bestevennen Anita Luchessa.
Begge to forsvant i Alameda County. Begge to var studenter.
Politiet i Alameda sa at en person hadde sett dem gå inn i en bil.
Og lenger enn det kom vi ikke da med de to sakene.
Det gjør meg veldig deprimert.
- Å snakke om det? - Ja.
- Ok, hva skjedde så? - Det tredje offeret.
Det var en lang reise til kysten.
"Jøss, lurer på hva hun ville tenke hvis hun visste"-
-"at 8-10 timer senere ville hun ligge død i et bagasjerom."
Og neste dag i småbiter.
PORTEN ER ÅPEN VELKOMMEN TIL MONTANA
I 1957 fikk Clarnell en jobb i Helena i Montana.
Hun ville oppdra barna som enslig mor.
Og nå må barna tilpasse seg-
-til et helt nytt sted der de skal bo.
Og Ed begynner å finne på bisarre leker som de skal leke.
Noen av aktivitetene ble nevnt i Lundes intervjuer-
-med lillesøsteren Allyn.
Jeg husker mange merkelige ting som skjedde da vi var små.
Besteforeldrene mine sendte meg ei dokke i en liten eske,-
- med håndsydde klær og sånt.
En dag da jeg skulle leke med den, var hendene hennes sagd av.
Han hadde sagd av hendene hennes, noe som var snålt.
Han har begynt å tenke på dødshistorier og dødsbilder.
Visste du om han hadde noen fantasier eller drømmer?
Jeg husker at han snakket om gasskammer.
Han skulle til gasskammeret, og jeg var gasskammermannen.
Det var skremmende.
At fantasiene hans ble fantasier om døden er ikke overraskende.
Det er egentlig en fantasi om total kontroll over andre.
Vi hadde en katt, og en dag ble han sint på den.
Så han hogde hodet av den med en bajonett.
Han surret kattedelene inn i badekåpa si og la den i en koffert.
- Hvem fant den? - Moren min.
Vi ser grusomhet mot dyr hos mange seriemordere.
Spesielt hvis seriedrapsmannen går videre til å drepe kvinner og jenter.
Dette er en minneboks til minne om Aiko.
Det er et utklipp fra en artikkel da vi opptrådte på FN-dagen-
-ved Lake Merritt i Oakland.
Jeg traff Aiko da jeg var cirka tolv år gammel.
Jeg traff henne via vår koreanske danseskole i San Francisco.
Vi var begge enebarn og ble oppfostret av en enslig mor.
Vi var nesten som søstre.
Og som alle 12-årige jenter snakket vi uten stopp.
Vi pratet hele tiden.
Dette er en dagbok som jeg skrev som tenåring.
Og det er første gang jeg deler den med noen.
Jeg har faktisk ikke lest i dagboka på mange år.
"I dag ringte Aiko meg."
"Vi gikk opp til Berkeley UC campus for å mate ekornene."
"I går kveld spiste vi karamell og lagde et drypplys."
"Den 11. mars 1972."
"Møtte Aiko. Hun har virkelig forandret seg."
Det er det siste jeg har skrevet om Aiko i dagboka mi.
Siste gang jeg så Aiko sto jeg og ventet på bussen.
Og tvers over gata så jeg Aiko.
Jeg ble kjempeglad siden jeg ikke hadde sett henne på lenge.
Og da jeg så på henne, løftet hun tommelen.
Hun skulle haike.
Og jeg fikk et skikkelig sjokk.
Vi var bare 15 år gamle. Guri malla.
Jeg vinket for å få oppmerksomheten hennes.
Hun så meg ikke for alle bilene, det var en trafikkert gate.
Og så kommer bussen min.
Og jeg går på bussen.
14. SEPTEMBER 1972
TO MÅNEDER ETTER MAN FANT MARY ANN PESCES HODESKALLE
Den tredje var den der Aiko Koo-jenta.
- Hvor plukket du henne opp? - I Berkeley.
Hva snakket dere om?
Vi snakket sammen i cirka to og en halv time.
Hva hun gjorde på skolen, hva som var galt med meg og ditt og datt.
Jeg lot som om jeg ville begå selvmord.
Jeg sa til henne at hun var kidnappet.
Hun var veldig medgjørlig. Jeg ba henne ikke om noe seksuelt.
Jeg rørte henne ikke før jeg teipet for munnen hennes.
FORSVUNNET JENTE POLITIET LETER ETTER LEDETRÅDER
Jeg hørte fra Berkeley politistasjon om ei forsvunnet asiatisk jente.
De hadde gjort det samme som vi gjorde om en person ble meldt savnet.
De kunne ha sett det som kidnapping om de hadde funnet flere bevis.
Men da trodde man bare at det var en ung person som rømte hjemmefra.
Det var så mange unge rømlinger som ble meldt savnet av foreldrene.
De forsvant ikke alltid under mystiske omstendigheter.
Foreldrene sa bare: "Barnet mitt har forsvunnet."
Men forskjellen med Aiko Koo-
-var at moren hennes visste at hun skulle være i dansestudioet-
-og visste hvilken buss hun skulle ta.
Hun kom aldri til dansestudioet.
Og hun forsvant i filene av savnede personer.
SAVNET AIKO KOO
Mrs Koo satte opp plakater for å etterlyse Aiko.
"Har dere sett henne? Har dere vært i kontakt med henne?"
Aiko var alt hun... Hun var hele hennes liv.
Og jeg kan bare tenke meg at hjertet hennes ble knust-
-da hun prøvde å finne ut hva som hadde skjedd med henne.
SAVNET AIKO KOO
Jeg tok henne med til leiligheten min.
Jeg fotograferte henne etter at hun var død.
Jeg poserte henne vakkert og tok noen bilder.
Jeg ble fort lei av henne.
UNG DANSERINNE FORSVUNNET
Jeg leste avisartikkelen uka etter og så et bilde av Aiko.
Og jeg tenkte: "Herregud, Hazel."
"Kanskje du bare burde ha mistet bussen."
"Kanskje du burde ha sprunget over og prøvd å snakke med henne."
Hvordan kvittet du deg med liket?
Jeg dissekerte og parterte liket i badekaret.
Så vasket jeg det godt. Man kunne ikke se hva som hadde skjedd.
Hun var et strålende talent. Hun ville bli noen.
Hun ville gjøre ting.
Og hun var virkelig en skjønn person.
Da Clarnell flyttet til Montana med barna, måtte soverommene fordeles.
Hun ga døtrene sitt eget soverom, og det var et rom i kjelleren-
-som hun tydeligvis mente var passende for en niårig gutt.
Han begynte å tenke at han hadde blitt forvist til et slags fangehull.
Et grottelignende sted.
Var ideen ved å sette ham alene i dette skremmende rommet-
- å gjøre mann av ham?
Han var ganske liten, men det var nifst for ham.
Og det var mørkt.
Man kunne ikke slå på lyset før man var nede.
Og han var virkelig redd og hadde ofte mareritt.
Husker du om han var skrekkslagen eller redd?
Iblant skrek han i søvne.
- Var han sengevæter? - Ja.
Det var da jeg la merke til at han var redd for folk.
Denne unge gutten vokser opp med følelsen av-
-at han er det avviste barnet, det uønskede barnet.
Og raseriet hans begynte å syde.
Du sa at det var da du begynte å få snåle ideer?
Ja, snåle drømmer og fantasier om moren min.
- Som hva da? - Det vokste et nag inni meg.
Et stor hat oppstod mellom oss.
Hva slags fantasier hadde du?
Det var da jeg begynte å fantasere om-
-å drepe hele verden hvis jeg bare ba ofte nok.
Jeg syntes at jeg hadde en god dialog med Gud.
Hvis jeg ba ham inderlig, så ville alle dø.
Ed ville ikke bo hos moren sin lenger, så høsten 1963-
-satte han seg på en buss til California for å finne faren sin.
Faren hans hadde en ny, glamorøs kone, Elfriede.
Og Elfriede syntes at Ed var nifs.
Hun var en vakker tysk kvinne. Jeg fantaserte om henne.
Det gjorde henne anspent hvis jeg satt og stirret på henne.
Det sies at han en gang smugkikket da hun kledde av seg på soverommet.
Og etter det ville hun bare ha ham ut av huset.
Broren min hørte faren min snakke om ham.
Han sa at han bare ga ham problemer i hans nye liv.
Broren min gråt og alt mulig.
Friede ville ikke finne seg i at gutten skulle bo hos dem.
Så Eds far beslutter i jula-
-å ta med Ed til foreldrene sine.
De bodde på en isolert gård i North Fork i California-
-ca. 400 kilometer unna.
Han sa at de skulle besøke dem i jula.
Men da faren dro, etterlot han sønnen sin hos dem.
Han hadde lurt ham.
Han lurte ham med dit, og Ed kunne ikke komme seg derfra.
Han lever nå et isolert og ensomt liv-
-uten en anelse om hva han skal gjøre eller hvor han er på vei.
Jeg har nok plukket opp 200 jenter de siste to-tre årene.
- Men du drepte ikke alle 200? - Nei.
Jeg plukket opp noen skikkelig fine jenter.
Men det var for mange biler rundt oss og for mange som så dem gå inn-
-som kanskje ville huske det neste dag.
- Så du lot dem gå? - Ja. Jeg kjørte dem dit de ville.
Jeg gjorde aldri noe hvis jeg ikke var helt sikker.
Vi snakket med mange som haiket,-
-forklarte risikoen og oppmuntret dem til ikke å haike.
Folk var selvsagt redde.
Men vi fikk ikke så mye informasjon av politiet-
-utenom det vanlige "ikke haik".
"Ikke gå i skogen. Ikke gå på øde steder."
Vi fikk en liste av "Ikke gjør det". Og det funket ikke.
CALIFORNIAS HAIKERFORENING
Folk ignorerte rådene våre.
Det er rene trakasseringen å få oss til å slutte å haike.
De ville ikke gjøre det politiet ba dem gjøre.
Vi stolte ikke på politiet, og de stolte ikke på oss heller.
Vi hadde det travelt med å organisere demonstrasjoner mot krigen i Vietnam.
Så mistilliten var gjensidig.
Lokalbefolkningen trodde at det var noen utefra eller en slags sekt-
-som invaderte delstaten.
En bohemaktig hippiesekt som hadde noe med drapene å gjøre.
Men med tiden avviste vi den ideen.
Vi tenkte at overgriperen måtte kjenne til området godt, også skogen.
Så vi tenkte at det var en lokal.
Vi lette alltid etter et gjennombrudd i saken.
Jeg var sikker på at vi skulle få et.
Jeg ba til Gud om at det skulle skje før flere personer ble drept.
Jeg var omkring 14 år da en ny unge flyttet inn ved oss.
Han het Ed Kemper.
Jeg bodde en stund i dette huset. Det var i litt bedre stand da.
Men da bodde jeg i huset på åsen.
Ed bodde hos bestemoren Maude og bestefaren sin i dette huset.
Bestemoren skrev barnebøker, og bestefaren var pensjonert.
Han fikk ikke ta med venner hjem eller delta i noen skoleaktiviteter.
De ga ham et gevær og en hund til å jakte jordrotter med.
Han fikk ikke se på tegnefilmer eller lese tegneserier.
Så han hadde et tøft liv der oppe.
- Sa han til deg at de var strenge? - Han ville ikke bo der.
Men han sa ikke noe til noen. Han holdt mye inni seg.
Det var nok bare meg han fortalte ting til.
Jeg og Ed gikk i samme klasse.
Vi var begge førsteårselever på den lokale skolen.
Da jeg var kortest, og han antakelig høyest,-
-fleipet jeg alltid og sa: "Hvis dere tar meg, tar Ed dere."
Vi fleipet ofte om sånt. Han kom godt overens med folk.
Han var stille og ny til landlivet,-
-noe som var en stor omstilling for de fleste.
- Havnet du ofte i trøbbel på skolen? - Ja, jeg hatet alltid skolen.
Jeg ble alltid ertet for høyden min.
Mange av jentene pleide å fnise om høyden min.
Jeg trodde at de lo av meg i stedet for noe konstruktivt.
Så jeg pleide å fantasere om å skyte dem med geværet mitt.
Bare så alt blir rett...
Besteforeldrene dine, husker du hvilken dato det var?
Ja, den 27. august 1964.
Eds bestefar var ute og handlet mat.
Ed var på kjøkkenet med bestemoren sin-
-som korrekturleste en av bøkene sine.
Han tok fram geværet sitt, ropte på hunden og sa at han skulle gå ut.
Og hun ropte etter ham: "Ikke skyt noen fugler!"
Det banket på døra, og det var Kip Herring, sheriffen.
Og han spurte hvor familien Kemper bodde.
Og jeg husker at jeg tenkte at han så veldig nervøs ut.
Han røykte en sigarett og virket veldig nervøs.
Vi hadde ingen anelse, men det virket svært alvorlig-
-hvis selveste sheriffen var på vei dit.
Jeg skjøt henne to ganger i hodet og én gang i ryggen.
Men hun døde etter det første skuddet.
Han nevnte senere at han liksom mistet kontrollen over kroppen sin.
At han fikk en blackout.
Så hørte han bestefaren sin ta matvarene ut av bilen.
Så han besluttet i samme øyeblikk å drepe bestefaren sin også.
- Så du skjøt begge to? - Ja, med et .22 kaliber gevær.
BESTEFAR SMILTE TIL MEG... JEG VILLE IKKE AT HAN SKULLE SE
- Føltes det bra da du gjorde det? - Ja.
Det var en lettelse å straffe dem som hadde såret meg mest.
Jeg bare: "Hva?" Jeg kunne knapt nok tro det.
Andre unger på skolen kunne godt ha blitt mordere, men ikke ham.
Han innså antakelig ikke det enorme i hva han hadde gjort.
En 15-åring som har begått et dobbeltdrap.
Men han forsto helt sikkert at hans verden ville bli forandret.
Han visste at dette var et vendepunkt.
SANTA CRUZ JANUAR 1973
Lokalbefolkningen er forståelig nok redde.
De spør seg: "Er morderen fremdeles i vårt område?"
For bare seks måneder siden fant man et kranium i fjellene like ved.
Detaljene om det drapet er fortsatt et mysterium.
Hvorfor hogde du av hodene deres?
Jeg antar at det er ridderen i sin skinnende rustning-
-som dreper ofrene sine, halshogger dem og holder opp hodene deres.
Hun blir et trofé. Hodet er den vakreste delen av en kvinnes kropp.
Faren min intervjuet Kemper i flere måneder.
Og hver gang han var der utviklet relasjonen deres seg lite grann.
På den tiden fantes det ingen kategori-
-for den typen morder som Ed Kemper var.
Han ville virkelig trenge inn i morderens hode-
-og finne ut hvilke faktorer som fikk ham-
-til å gå fra en normal person til en sosiopatisk drapsmann.
Lokalbefolkningen tror ikke at Santa Cruz er drapshovedstaden.
Men folk er bekymret for at morderen fortsatt er på frifot.
Grusomme detaljer. "Kranium funnet i øde Loma Prieta."
SLAKTEDE OFRE ER SAVNEDE KVINNELIGE STUDENTER
Dette er avisartikler fra da det skjedde.
Dette er min lokale historie. Santa Cruz' historie.
Drapene forandret Santa Cruz.
KVINNELIK FUNNET
Det påvirket så mange av oss som bodde her.
Fet var noe vi ofte snakket om i familien vår.
Ed Kemper var mitt monster. Han var hele familiens monster.
Det gikk så mange rykter om hva Kemper gjorde og ikke gjorde.
Så mange vanvittige historier.
Det er interessant å nå til bunns i alt og se hva som er sannheten.
ATASCADERO SYKEHUS 1964
Vær så god å gå inn.
Etter Kempers drap på besteforeldrene ble han sendt til Atascadero-
-som er et psykiatrisk sykehus for voksne.
Vær så god og sitt ned.
Her har vi en 15-årig gutt... Han er enorm, men han er bare 15 år,-
-i samme institusjon som voksne personer.
Det var 1600 innsatte. 24 mordere og 800 sexforbrytere.
Jeg må si at det er et skikkelig vemmelig sted.
Feil ord på feil sted kunne lett ha fått meg drept i Atascadero.
I den formende tenåringstida vokste han opp i dette miljøet.
Det var trolig de andre innsatte som lærte ham:
"Hvis du voldtar noen, må du drepe dem."
"Kvitt deg med alle bevisene. La ingen overleve."
Han måtte gjennomgå en rekke tester, og han fikk diagnosen-
-sosiopatisk antisosial personlighetsforstyrrelse.
Og at han var en passiv-aggressiv personlighetstype.
Kemper opprettholdt en fasade av å være høflig og samarbeidsvillig.
Det hadde tidligere fungert for ham.
Han lot som han var normal, behagelig og med gode manerer.
Samtidig hadde han aggressive, fæle fantasier om å drepe folk.
Ingen ante at jeg hadde fiendtlige og ekstremt voldelige fantasier.
Atascadero visste ingenting om fantasiene mine.
Sa du det noensinne til noen på Atascadero?
Nei, ettersom jeg ville komme ut, måtte jeg gjøre alt rett.
Den minste lille tabbe ville ha spolert alt.
Siden hans IQ viste seg å ligge i det øvre sjiktet,-
-tenkte psykiateren at det kanskje var bra å gi ham mer ansvar.
Så da han ville hjelpe dem med de psykologiske testene,-
-mente de at det var en god idé.
- Hvem arbeidet du for? - Alle psykiaterne på sykehuset.
Hva gjorde du?
Da jeg var 17 år, fikk jeg spisse blyanter.
Og da jeg var 19, fikk jeg dele ut prøveresultater og arkivere.
Kempers genialitet var manipulering.
Å få psykologer og psykiatere til å la ham-
-se innholdet i testene så han kunne memorere dem-
-og få et godkjent testresultat så han kunne komme ut.
Du lærte deg de ulike testene i Atascadero da du jobbet der.
Alle testene. Jeg var perfekt.
Jeg ble sluppet ut med gode skussmål og fikk journalen min sperret.
En sperret journal innebærer at den er der ennå, men ingen kan lese den.
Framtidige arbeidsgivere kan ikke se om han ble straffet i ungdommen.
Edmund Kemper ble sluppet ut fra Atascadero i 1969.
Han var kurert og ville bli en lovlydig borger for all framtid.
Da Kemper ble sluppet ut fra Atascadero,-
-så han en annen verden enn den han hadde forlatt.
Fra 1964 til 1969 hadde verden forandret seg.
Det var hippierevolusjonen og Summer of Love i 1967.
Kvinner gikk på college og var selvstendige.
Kemper var en konservativ mann. Han var tradisjonell.
Han kledde seg vanlig og passet ikke inn med langhårete hippier.
Han begynte å mene at de var verdiløse mennesker.
Men det som fanget oppmerksomheten, var alle kvinnene som haiket alene.
De skiltet med sin selvstendighet.
Det var ikke ok, så de burde straffes.
Den uhyggelige fortellingen startet i denne bukten.
Ei jentes overkropp skylte opp på stranden-
-cirka tre kilometer nord for piren ved Santa Cruz.
Ei hånd ble funnet to dager senere av en surfer ved Capitola-
- ca. 11 km sørøst langs kysten.
En trafikkonstabel fant kroppsdeler på en klippe ved Carmel,-
-som ligger ca. 40 km unna på den andre siden av bukta.
Sju dager senere skylte en torso opp her midt i Santa Cruz.
Torsoen og de andre kroppsdelene passet sammen med røntgenbilder.
De tok fingeravtrykk og bekreftet at det var Cynthia Schall-
-som var meldt savnet her i Santa Cruz.
- Hvor plukket du henne opp? - På veien.
Den verste biten var alltid før.
Når de var skikkelig redde, satte jeg på håndjern eller bandt dem.
Jeg hadde kjøpt meg en ny .22 kaliber automatpistol.
Jeg hadde akkurat hentet den fra butikken.
Jeg bare siktet på henne med pistolen og fortsatte å kjøre-
-i stedet for å slippe henne av ved Cabrillo College.
Det er nok et av mine favorittbilder av Forrest og Cynthia.
Hun har et så søtt ansikt og et skjønt lynne.
Det er bedårende.
Cynthia var 18 år og gikk på Cabrillo College i Santa Cruz.
Hun bodde hos en familie og passet barna når hun ikke gikk på skolen.
Hun gledet seg til å kjøpe en bil.
Det var noe hun og moren kranglet om. Moren min også.
Hun hadde ingen bil, så hun haiket isteden.
Moren min ringte og sa at Cynthia hadde forsvunnet.
Foreldrene i hjemmet der Cynthia bodde sa til moren min-
-at hun ikke hadde vært hjemme på tre dager.
Da Cynthia forsvant og vi ikke hørte noe...
Jeg ville ikke trekke forhastede konklusjoner,-
-men jeg følte på meg at noe var alvorlig galt.
Til slutt var vi endelig framme i fjellene i Santa Cruz.
Jeg fikk henne inn i bagasjerommet og blåste ut skallen på henne.
Det var første gang jeg skjøt noen med en .22,-
-og øynene hennes holdt seg åpne. De var vidåpne.
Jeg hørte på tv-nyhetene at hun var drept.
Hele familien var knust.
Hele familien samlet seg for å være hos moren min,-
-og vi hadde en minnestund for Cynthia.
Der er et fint bilde av Candy og Cynthia.
Candy var min andre søster. Hun ble aldri seg selv igjen.
Hun ble narkoman og døde da hun var omkring 33 år.
Så dette ødela hele familien vår.
Jeg mistet min beste venn. Og jeg savner henne selv i dag.
Da Cynthia Schall forsvant og det sto i avisa,-
-spurte Kempers søster ham:
"Du har vel ikke noe med det å gjøre?" Så hun mistenkte noe.
Jeg leste om det i avisene.
Av en eller annen grunn plaget det meg virkelig.
Og plutselig fikk jeg opp et minne om katten vår.
Da han hogde hodet av den. Jeg tenkte: "Herregud!"
En kveld, for å stille min egen nysgjerrighet,-
-dro jeg hjem til ham og hadde tenkt å spørre ham.
Jeg gikk inn på soverommet. Han satt alltid og så på tv.
Jeg sa: "Bare mellom deg og meg."
"Du har vel ingenting med de der drapene å gjøre?"
Og han satte seg opp og sa: "Jeg visste at du ville spørre."
"Jeg tenkte at du ville bli mistenksom. Mamma er det også."
"Hun nevnte det, så ikke snakk med henne om det."
"Da blir alt bare noe rot."
Der er hun sammen med deg. Jeg vet ikke hva hun har i munnen.
Onkelen min tok seg av Cynthias kropp siden han var en begravelsesagent.
Han fortalte oss ikke noe.
Det var en så grufull måte å dø på.
Jeg hadde glemt dette diktet.
"De enkle sangene om svunne år kom tilbake til meg i dag."
"Og minte meg om alle lykkelige dager jeg har fått."
"Sangene jeg sang som ung da livet var lyst og nytt."
"Melodiene som fikk meg til å gråte når jeg følte meg trist."
"Cindy Schall, 1972."
Folk er definitivt tause.
De vet ikke hva som er på spill her, og de er svært bekymret.
Hvorfor skjer alle drapene her?
En grunn er at vi har en gal morder på frifot.
Jeg besøkte politistasjonen og sheriffen i Santa Cruz daglig.
"Hva faen foregår?"
Og politiet svarte: "Vi vet ikke, vi har ingen ledetråder."
På den tida var Santa Cruz lite og hadde et begrenset politikorps.
De fleste politifolkene var lokale som hadde vokst opp der.
De hadde ingen trening i større etterforskninger.
Det ble diskutert mye hvorfor likene hadde blitt partert.
Er det en som vet hvordan man parterer?
Kan det være en tidligere slakter?
En lege? Eller noen liknende?
Så vår diskusjon om drapssakene i sin helhet-
-begynte å fokusere på en person som måtte være veldig smart.
Vi tror ikke lenger at det er en gal monstermorder-
-som tilfeldig dreper folk på impuls.
Det er en som planlegger hva vedkommende gjør.
Han ble en stadig bedre drapsmann.
Han hadde sin såkalte morderbil og sine mørke morderklær.
Hvis de fikk blodflekker på seg, så så ingen det.
Bildøren hadde et håndtak, og hvis han strakte ut armen-
-og la en leppepomade i døra, kunne den ikke åpnes fra innsiden.
Han visste hvordan man begikk lovbrudd som var vriene å oppdage.
Det var samme gamle problem med ulike distrikter i ulike delstater-
-og ulike politikorps. Og Kemper var smart. Han visste det.
Han plukket dem opp her, drepte dem her og dumpet dem her.
Han massakrerte kroppene hinsides all gjenkjennelse-
-så de ble nesten umulige å identifisere.
Det var nok derfor mange i politiet mente at han var et geni.
Moren min bor i Aptos, et boligområde nær Santa Cruz.
Vi var omgitt av hus.
I Atascadero sa de at når han ble sluppet ut-
-burde han ikke havne i morens varetekt.
Moren var en viktig faktor for mye av raseriet.
Men i sin uendelige visdom bestemte myndighetene at Kemper-
-skulle overlates i morens varetekt.
Jeg bodde hos moren min gratis, så det ble mitt nye mål.
Så jeg tok jobb på bensinstasjoner og sånne drittjobber.
Jeg heter Jim Connor.
Dette er meg på 70-tallet. Dere kan se hvor kjekk jeg er.
Før jeg ble politimann jobbet jeg i den lokale dekkbutikken.
Jeg kjørte rundt med dekk til mindre forretninger i Santa Cruz.
Og en av dem var bensinstasjonen der Ed jobbet.
Førsteinntrykket av ham var: "Jøss, han er jo en kjempe."
Han hadde en herlig personlighet og var lett å snakke med.
Han var en av oss gutta.
Så lenge jeg husker har jeg ønsket å bli politi.
Og jeg ble ferdigutdannet som politimann i 1970.
Noe av det første jeg gjorde var å ta politibilen min-
-og kjøre til Ed for å vise den fram.
Han kom ut, og jeg husker hvor stolt jeg var.
Jeg snakket mye med ham om å bli politimann.
"Du er storvokst. Du ville bli en kjempegod purk."
Og han sa: "Nei, jeg ville ikke komme inn."
Og han hadde god grunn til å si det. Men jeg ante ikke hva han snakket om.
Jeg tenkte bare at det ikke var hans greie.
Jeg var 21 år. Seksuelt var jeg fortsatt 15 år.
Det var ganske fengslende.
- Hadde du aldri hatt samleie? - Jeg hadde aldri vært på date.
Så jeg begynte å føle meg usikker-
-på grunn av min manglende erfaring og ekspertise med jenter.
Siden trodde jeg at jeg var steril, eller hva sier man?
- Impotent? - Da kan man vel ikke få ereksjon?
Jeg fikk stå, men ingenting kom ut. Jeg ga opp for raskt.
Jeg ble skuffet og holdt alt inne.
Dette stedet ligger et steinkast fra Santa Cruz campus.
Og ikke langt herfra, for bare ei uke siden,-
-ble ytterligere fire lik funnet i en serie av uløste drap i området.
I januar 1973 hadde vi 13 ulike drapsetterforskninger,-
-noe som er enormt høyt for Santa Cruz.
De fleste drapene var skuddrap.
Folk fra alternative motkulturer og sånt.
Enkelte var haikere. Det var helt sprøtt.
Vi vaklet under presset av forbrytelsesmengden.
En kvinne og hennes to små sønner ble funnet drept i sin lille hytte.
Og hvis det kunne bli enda mer bisart, så ble det det.
Drapet på en katolsk prest funnet i skriftestolen i kirka si-
-knivstukket til døde.
Antallet drap var overveldende.
Man ser på hver sak og prøver å sette sammen alle bitene.
Har sakene en forbindelse? Hva er mitt neste skritt?
Og så skjer et drap til. Det ble bare flere og flere.
Jeg tenker: "Er det én person, eller er det to personer?"
"Er det enda flere? Hva skjer?"
Jeg vet ikke om jeg klarer stort mer.
FEBRUAR 1973
Grønne vakre åser til vandring, camping og fisking.
Rett og slett et deilig sted å være.
Sånn er det fortsatt, men nå dekkes det av en mørk skygge.
For det er også stedet der 13 drap har blitt begått de siste seks ukene.
Santa Cruz er det perfekte stedet for sånne forbrytelser.
Det er uvanlig med en by der man innen ti minutter-
-kan være midt ute i skogen uten noen i nærheten.
Det er øde og veldig isolert på visse steder.
Så for folk som vil skjule eller dumpe et lik-
-er det det perfekte stedet å gjøre det på.
Til slutt begynte de kvinnelige elevene ved Santa Cruz og Cabrillo-
-å ta budskapet om Ikke å haike på alvor.
Og vi begynte å se en forandring.
-Haiker du? -Bare hvis det er helt nødvendig.
Og bare med kvinner.
-Hvorfor? -Jeg er redd.
Hvorfor sluttet du?
På grunn av alt som har skjedd her.
Alle voldtektene og parterte kropper og sånt.
Vi jobbet 6-7 dager i uka, 12-14 timer om dagen,-
-for å prøve å få styr på situasjonen.
På det tidspunktet hadde vi ingen ledetråder,-
-og ganske lenge hadde vi ikke noen mistenkt.
Denne mannen var flink til å skjule sporene etter seg.
Du dro hjem til moren din. Hva het moren din?
Clarnell Strandberg.
- Jobbet hun på universitetet? - Ja.
Ja, hun var administrativ assistent til en av rektorene.
Jeg heter Isebill Gruhn. Jeg begynte å jobbe på USSC i 1960.
Jeg jobbet med Clarnell Strandberg på Stevenson College.
Jeg var medlem av fakultetet, hun var rektorenes administrator.
Førsteinntrykket mitt av Clarnell-
-var at hun var sjenert.
Iblant når jeg gikk forbi døra hennes og hun ikke virket opptatt,-
-hilste jeg og spurte hvordan hun hadde det.
Hun var ikke så pratsom og pleide å svare: "Livet er ikke så lett."
En dag så jeg en svært høy ung mann-
-som hentet henne i en bil. En slags sedan.
Mange av oss på den tida hadde folkevogner og små biler,-
-men det var en ganske stor bil.
Så jeg spurte henne: "Er det en slektning av deg?"
Og hun svarte: "Ja, det er sønnen min."
Han var en høy, ung mann som ikke kledde seg-
-eller så annerledes ut enn de andre studenttypene.
Han så ikke mistenkelig eller nifs ut.
Men én ting er sikker, jeg så aldri noe samspill-
-som en klem eller at noen la sin arm rundt den andre på noe vis.
Tror jeg at hun bar på en byrde? Ja, det gjør jeg.
Var han kjærlig mot moren din, eller mot deg for den saks skyld?
Kysset han henne noen gang?
Han ga henne et godnattkyss eller noe sånt.
Donald Lunde, i et forsøk på å bli kjent med Kemper,-
-intervjuet også Kempers lillesøster.
Han snakket med Allyn og fikk mer ut av henne-
-når det gjaldt å bekrefte fakta og få familieperspektivet.
Hun ga oss skyldfølelse på sin egen unike måte.
Hun sa alltid: "Du elsker meg ikke" og sånne ting.
Hun kunne være veldig hard når hun var anspent eller sint.
Hun var sylskarp og var det ofte mot broren min.
Hun hakket på ham og sa: "Du er akkurat som faren din."
Hun snakket altfor mye når hun burde ha vært stille.
Det er en grense for hvor mye man presser folk.
Og hun gikk alltid over streken.
På sett og vis gjenskaper han farens relasjon med henne.
Faren hans var allerede en rollemodell for det.
"Sånn hanskes man med Clarnell. Man skjeller ut på henne."
Du burde ha møtt moren min.
Hun likte å trekke i folks tråder og se hvordan de ble nøstet opp.
"Du kaster bort livet ditt foran tv-en hele dagen."
Hennes berømte frase var:
"Når du blir 52 år, så kan du se det for deg selv."
Moren min ville ha en kjernefamilie, men faren min ødela alt.
Han knullet rundt hele tida.
Det jeg likte med ham var at han var en perfeksjonist.
Jeg antar at jeg ble født likedan.
Jeg liker perfeksjon. Tingene skal gjøres helt rett.
Jeg strebet alltid etter å bli best.
Kemper har nå blitt til faren sin-
-og har samme bitre relasjon til moren sin som faren hadde.
Drakk moren din?
Hun begynte å drikke vodka og whisky når hun var deprimert.
Hun beholdt med nød og neppe jobben sin på universitetet.
Og hun og broren min hadde store problemer.
Det var da de begynte å krangle. Når begge var fulle.
Kemper og Clarnell var seriøse alkoholikere. Begge drakk mye.
Ingen av dem var redde for å si sin mening.
En av deres verste kranglene var om han skulle pusse tennene.
Banale ting som bare eksploderte.
Jo mer nag jeg følte, jo mer fiendtlighet og hat kom ut.
Jeg begynte å falle tilbake til mine gamle fantasier.
Jeg mislikte pene, smarte og rike jenter.
Det gjorde meg anspent siden jeg ikke kunne snakke med dem.
Jeg kunne ikke måle meg med byens rikmannsgutter.
Jeg hadde mindreverdighetskomplekser som jeg aldri kom over.
Jeg var overlegen når jeg hadde kontroll.
Jeg må nok si at hele samfunnet var i helspenn.
Og uten noen mistenkte...
De ville at politiet skulle gjøre mer-
-fordi de følte at de kunne stå for tur.
Hver politistasjon hadde sin egen lokale bar.
Vår var The Jury Room.
Vi snakket om sakene som vi jobbet på da.
Det var et sted der politifolkene dro etter jobben for å puste ut.
Jeg pleide å gå dit og ta noen drinker før jeg dro hjem.
Politifolk fra Santa Cruz-politiet og trafikkpolitiet kom dit.
Samt aktorer, etterforskere og lignende.
Ed kom dit iblant og tok en øl med oss.
Du pleide å henge med politifolkene i baren Jury Room.
Ja, de drakk der etter jobben.
Jeg likte ikke å være alene.
Når jeg var alene, følte jeg meg bare mer og mer anspent.
Spesielt etter alt jeg hadde gjort.
- Så du likte purken. - Jeg ville bli en.
Han var ganske fåmælt.
Han bare satt der og deltok ikke i samtalen.
Han mest satt der og drakk sin øl.
Jeg satt der og drakk fem-seks øl etterfulgt av sju tequilaer på rad.
Jeg spilte idiot der.
Jeg spilte alltid den fjollete lille guttungen når jeg var der.
Ingen trodde at Ed kunne gjøre så forferdelige ting.
Jeg kunne ikke gå noe sted uten at noen spurte om saken,-
-om oppdateringer på drapene eller hvor nær vi var å pågripe noen.
Vi hadde ingen anelse om hvem morderen kunne være.
Vi hadde slett ingen ledetråder.
Politiet lette etter en skikkelig smart type, og det var ikke meg.
Ed er et kålhue. Han er snill, men han gjør ingenting.
Iblant føltes det bra å vite at jeg lurte alle fullstendig.
Iblant var det bare sørgelig når de snakket dritt-
-om hvilke typer jenter som haiket-
-og krypet som drepte dem. Og jeg visste hvem det var.
Jeg visste hvem det var.
Jeg tror at en overlevelsesteknikk for Ed Kemper-
-er å være den han trenger å være under ulike omstendigheter.
Visse ting vi vet om en psykopats hjerne-
-er at de ikke har noen dypere tilknytning til en identitet.
De er hvem de enn trenger å være fordi sannheten er uvesentlig.
Det betyr at de endrer sin historie om du ikke tror på dem.
De endrer på historien sin. De bryr seg ikke.
Trodde du noensinne at han skulle drepe deg?
En gang da vi var barn og han renset pappas gevær...
Det var vel broren min sitt, for pappa bodde ikke der.
Vi var alene i stua da et skudd ble avfyrt.
Og han siktet på meg.
Men jeg flyttet meg cirka 2 cm, så kulen traff bokhyllen.
Jeg spurte ham aldri om det var med vilje eller ei.
Han sa bare: "Jøss. Oi sann!"
FEBRUAR 1973
Jeg møtte og ble kjent med Rosalind da vi begge tok feministiske studier.
Vi var også lesbiske begge to og vanket i samme miljø.
Og hun lagde utrolig gode paier.
Alle ble utrolig glade når hun dukket opp med en av paiene sine.
Rose var en lesbisk feminist og en typisk amerikaner.
Jeg kan love at ingen legger hendene forsiktig rundt halsen din.
De prøver å kvele deg og kaster deg i bakken.
Dette er Alice. Vi gikk i samme karateklasse.
Ingen av oss var flinke. Vi var nybegynnere, men hun ga alt.
Hun var flink til å sparke, og hun var veldig smidig.
Det var ikke selvforsvar ettersom behovet ikke var der.
Vi følte oss udødelige.
Og i februar forsvant begge to.
- Hva hendte etter Cynthia Schall? - Rosalind Thorpe og Alice Liu.
- Plukket du dem opp sammen? - Ja, etter hverandre.
Liu hadde ikke blitt med ellers.
Hun så ut som en svært forsiktig haiker.
Hun ventet til hun så personen i bilen før hun rakk opp tommelen.
- Satt Rosalind allerede i bilen? - Ja.
I forsetet, vi så ut som et par.
Dessuten hadde jeg A-tillatelsen, så jeg kunne parkere hvor jeg ville.
- Hvordan fikk du den? - Via moren min.
Hun ga ham et A-kort.
Det er en parkeringstillatelse inne på universitetsområdet.
Han sa at han ville på biblioteket.
Så alle haikerne så A-tillatelsen og trodde at han var en student-
-eller en lærer på universitetet og antok at det var trygt.
Det var også vakter utenfor inngangen til UC Santa Cruz.
Hadde man en tillatelse, fikk man kjøre rett inn.
Politiet var ikke spesielt proaktive.
Deres første reaksjon hver gang en kvinne forsvant var:
"Dere vet hvordan jenter er i den alderen. De rømmer, men kommer hjem."
Dette var ikke folk som rømte hjemmefra.
Rose rømte ikke fra romkameraten sin.
Dette var folk som allerede levde selvstendige liv.
De hadde ingenting å flykte fra.
Foreldrene deres sa til dem at de ikke skulle haike.
De satt ikke på med fremmede og ble sett sist på campus.
De haiket ikke noe sted utenfor campus.
Så ja, vi fokuserte på studentene og fakultetet-
-og prøvde å finne et mulig motiv.
Og så dukket det opp en annen teori.
Hvis de ikke setter seg i biler med menn, så kanskje det er en kvinne.
Så kanskje det er en slags lesbisk sak.
På et tidspunkt, noe som er ganske interessant, intervjuet de meg-
-og stilte spørsmål om det lesbiske fellesskapet.
Og det gjorde meg veldig opprørt.
Tony, du og de andre sprer dere ut så dere dekker hele sletten.
Da jentene forsvant, ble det organisert en stor manngard-
-av hele campusområdet der jentene sist hadde blitt sett.
Kontakt meg via hovedkvarteret, og bruk...
Jeg deltok i den organiserte letingen.
De delte oss opp i grupper avhengig av hvor vanskelig terreng det var.
Vi lette i Santa Cruz-fjellene.
Jeg var veltrent, så jeg havnet i gruppen-
-som søkte gjennom det barske terrenget.
Vi gikk på rekke med to meters mellomrom.
Og jeg husker at mens jeg gikk-
-og gransket området på begge sider rundt meg,-
-hørte jeg Roses stemme inni meg.
Jeg hørte tenoren i stemmen hennes.
Jeg tror det var min måte å holde henne levende på.
Men det ble stadig klarere for meg at jeg ikke lette etter noen-
-som hadde brukket beinet sitt eller noe lignende.
Vi lette etter et lik.
Alice Liu og Rosalind Thorpe ble sist sett den 5. februar.
Deres lik ble funnet øst for Castro Valley.
Begge jentene hadde blitt halshugget,-
- og hendene på én kropp var hogd av.
Vi så på klærne at det var Rosalind og Alice.
Begge hadde blitt skutt i hjel.
Så fort informasjonen kom ut, spredte den seg i hele gruppa vår.
Hver og en av oss hadde vår egen reaksjon-
-på noe som var så uhyggelig.
Nivået på det marerittet-
-var hinsides all vår fantasi.
13. FEBRUAR 1973
Samtidig som oppdagelsen av våre siste ofre-
-fikk vi det største gjennombruddet som vi hadde hatt hittil.
Det var en skyteepisode i Santa Cruz by.
En beskrivelse ble sendt ut på kjøretøyet.
Kjøretøyet ble stoppet noen kilometer unna, og personen ble pågrepet.
En 25-årig person fra Felton er pågrepet anklaget for flere drap.
Myndighetene tror at drapene er koblet til narko.
Girbert Mullin, 25 år, har tidligere vært tiltalt-
-for drapene på medlemmer av Gianera-familien,-
-Francis-familien og Fred Perez.
Vi begynte å sette sammen livet hans.
Folk kjente ham som Herbie.
Han tok hallusinerende stoffer, LSD og røykte mye hasj.
Herbert Mullin drepte folk av sprø årsaker.
Han hadde en snål teori om at han ved å drepe noen-
-reduserte risikoen for et dødelig jordskjelv.
Han passet til beskrivelsen av en som ble sett ved andre drap.
Hvilke drap? Vi hadde ingen anelse.
Vi håpet bare på at han sto bak alle drapene.
Så vi begynte å få det litt bedre med oss selv.
Da politiet pågrep Mullin, trakk hele byen et lettelsens sukk.
De trodde at marerittet var over. Seriemorderen var pågrepet.
Vi vet at han har drept ti personer.
Det er ti av alle andre drap vi har.
Herbert Mullin anklages for 10 av de 15 drapene som har skjedd i kystbyen.
Men Mullins framgangsmåte er ikke å partere ofrene sine.
Vi visste at Mullin var skyldig i mange av drapene.
Men bare ofrene som var skutt.
Det var fortsatt usikkerhet om ofrene som var partert.
Det er ganske tydelig for oss at det er en annen person der ute-
-som dreper på en annen måte og av andre grunner.
Vår jobb var ikke ferdig ennå.
Vet du om broren din eide noen pistoler eller våpen?
- Han hadde pistoler. - Visste du at det var ulovlig?
Jeg syntes at det var rart.
Han spurte om jeg ville se hans nye pistol.
"Vil du se den?" Jeg sa ok.
Og så satte han på meg håndjern.
Jeg sa: "De er fine. Kan du ta dem av nå?"
Han sa: "Jeg vil vise deg flere ting."
Jeg sa: "Ta dem av." Jeg ble sint og begynte å stampe med foten.
"Ta dem av!" Da låste han dem opp og tok dem av.
Han sa: "Jeg demonstrerte jo bare."
Og så kjøpte jeg en Magnum. En fin, liten sak med 30 cm løp.
- Kjøpte du dem lovlig? - Ja.
Jeg begynte å bli paranoid.
Hvis noen nevnte det, ville politiet lete etter meg.
I april 1973 prøvde vi fortsatt å sette sammen brikkene i drapene.
Og jeg fikk et varsel fra enheten for våpenlisenser-
-om at et håndvåpen hadde blitt kjøpt av en Edmund Emil Kemper III.
Det var en stor pistol. En .44 Magnum.
Samme pistol som Dirty Harry bruker i sine filmer.
Som jeg sa, det er et kraftfullt våpen.
Da jeg samkjørte salget med personen det gjaldt,-
-oppdaget jeg at han ble dømt for et dobbeltdrap noen år tidligere.
Og at hans ungdomsjournal var sperret.
Det åpnet spørsmålet om hans tidligere straff-
-ikke kunne brukes mot ham?
Vi visste ikke det, så vi bestemte å beslaglegge håndvåpenet-
-til vi hadde fått en rettskjennelse.
Firmannsboligen til venstre er 609AB.
Og her har vi 609A, som var Kempers hjem.
Da jeg og partneren min går mot huset, kommer det en bil.
Jeg sa: "Vent, så prater vi litt med ham."
Så jeg går fram og sier: "Unnskyld, kan vi prate litt?"
Så identifiserte jeg meg. Han sa "ok" og steg ut av bilen.
Og så steg han ut av bilen, og steg ut av bilen...
Han var nemlig enorm.
Vi forklarte ham situasjonen, og han var veldig samarbeidsvillig.
Han sa: "Den ligger i bagasjerommet."
Da han tok fram bilnøkkelen og satte den i låsen,-
-stilte jeg og partneren min oss på hver side av bilen.
Han rygget. Jeg åpnet bagasjerommet, og der lå pistolen.
Så jeg konfiskerte den og ga ham en kvittering.
Han sa etterpå at hadde vi ikke delt oss da han låste opp bagasjerommet,-
-så hadde han overveid å drepe oss begge.
Kanskje det bare er jeg som er paranoid.
Men etter at de tok pistolen min, ville jeg bare skyte noen og flykte.
Men plutselig dukket tanken opp. Å drepe moren min.
Jeg heter Don Smarto, og jeg er pastor i Dallas.
Jeg har besøkt ulike fengsler i over 40 år,-
-og jeg tror fundamentalt at folk kan forandre seg.
Jeg går inn i fengslene og preker og hører på de innsatte.
Vi filmer også deres vitnesbyrd når de finner Gud og blir kristne.
Den 10. februar 1993 er en dato som jeg antakelig aldri glemmer.
Vi filmet i fengsler i California og det siste fengselet var Vacaville.
Jeg hadde allerede filmet to innsatte da den tredje kom inn i rommet.
Han er 2,06 m høy og veier 160 kg. Jeg reagerte på størrelsen hans,-
-men visste ikke hvem han var eller hva han hadde gjort.
Takk for at du snakker med oss i dag.
- Hvor lenge har du sittet i fengsel? - 17 år.
Du fant Jesus på et uventet sted. Hvilket sted?
I isolatet da jeg havnet der.
Jeg kunne enten kaste bort livet mitt og dø taus i et hjørne.
Eller begynne å leve livet mitt.
Jeg var der i flere måneder, og det var veldig fælt.
Det er det verste og beste stedet jeg har bodd.
For under mine tre måneder der tok jeg tak i meg selv,-
-følelsene mine og hvem jeg var.
Jeg ble et menneske for første gang i stedet for en karikatur.
I pausen kommer vakten bort og hvisker i øret mitt.
"Du vet vel hvem du snakker med?" Jeg svarte: "Jeg har ingen anelse."
"Det er Ed Kemper. Han er Co-ed-morderen.
Jeg vant hans respekt, og det endte med-
-at vi skrev til hverandre i fire år.
Jeg holdt dem for meg selv i 27 år og har aldri vist dem til noen.
I det første brevet var han formell og kalte meg Mr Smarto.
Etter det ble jeg raskt Don.
Jeg følte at etter hvert brev utviklet forholdet vårt seg.
I mine brev til Ed nølte jeg aldri med å stille spørsmål.
Jeg ville vite om hans spirituelle reise var ekte-
-og om det virkelig var et menneske bak "monsteret".
Spørsmålet jeg virkelig ville stille var om moren hans.
Så han skriver i brevet sitt: "Kjære Don."
"Du spurte i brevet om jeg elsket moren min."
"Det er et vanskelig spørsmål. Instinktivt burde svaret være ja."
"Men jeg følte aldri den kjærligheten."
"Husker jeg den skjebnesvangre kvelden for ca. 20 år siden?"
"Naturligvis. De forlater meg aldri. Minner etset i stål i hodet mitt."
Du sa i begynnelsen at du hadde sovet dårlig-
-fordi du hadde tenkt mye på hva du hadde gjort.
Det får meg til å svette. Jeg har svette håndflater nå også.
Kan jeg få en røyk til? Jeg går tom når jeg snakker så mye.
Faren min intervjuet Ed Kemper omkring seks ganger.
Og til slutt begynte Kemper å beskrive detaljer om sin mors drap.
Det er en avskyelig forbrytelse.
Og det han gjorde med moren sin etterpå, er enda mer avskyelig.
Hvis vi går til emnet, som var moren din...
Hva skjedde på langfredag?
Jeg gikk til soverommet hennes. Hun hadde lest ferdig ei bok.
Hun skulle akkurat slukke lyset da hun så meg kikke inn.
Da jeg gikk inn, sa hun: "Du vil vel prate hele natta nå?"
Jeg svarte: "Nei, vi kan prate i morgen."
Så jeg gikk tilbake til rommet mitt og ventet og røykte i en time.
Ed sa at han gikk tilbake til rommet sitt.
Hans ene personlighet kranglet med den andre.
Den godheten eller ondskapen som fantes inni ham-
-diskuterte i flere timer. "Skal jeg drepe henne?"
"Skal jeg ikke drepe henne? Drepe? Ikke drepe?"
Til slutt vinner hans mørke side.
Jeg gikk inn igjen, og hun lå og sov.
Jeg gikk fram og så på henne lenge. I to-tre minutter.
Jeg begynte å føle meg veldig nervøs. Veldig sint.
Dette hadde vært min barndomsfantasi i mange år. Nå skulle det skje.
Jeg hadde en kniv i den ene hånda og en hammer i den andre.
Den var ekstremt skarp.
Han går inn med en klohammer og slår henne i hjel i søvne.
Og som om det ikke var nok, halshogger han henne.
Jeg legger ned hammeren, tar fram kniven og skjærer halsen av henne.
Så skjærer jeg av hele hodet.
Så kutter han ut tunga hennes, instrumentet som vi snakker med.
Så kutter han ut stemmebåndene og trykker dem ned i avfallskverna.
Luftrøret hang ut. Så jeg trykket det ned i avfallskverna.
Det var poetisk rettferdighet.
Så forteller han at han puttet penisen sin inn i morens munn.
Og bokstavelig talt hadde sex med sin mors hode.
Hadde du oralsex med hodet?
Det var en av mine første syke drømmer i barndommen.
Kempers drap på moren er noe av det verste et menneske kan gjøre.
Å drepe sin egen mor sier virkelig alt om forholdet deres.
Jeg tror at faren min oppsummerte at kilden til alle Kempers problemer-
-var forholdet hans til moren.
I et av brevene skriver han:
"Jeg skrek til hennes livløse hode til stemmen min var smertefullt hes."
"Mørbanket og utmattet, men tilfredsstilt."
"Ja, tilfredsstilt."
Han brukte ordet "utslitt". Det var over nå.
Hans ultimate mål var å frigjøre seg fra...
...den ene personen som hadde drevet ham til bristepunktet.
- Hva gjorde du etterpå? - Jeg kjørte rundt.
Jeg forlot bilen min med alle våpnene inni.
Jeg kjøpte mer øl og drakk meg full.
Jeg forlot byen neste morgen ved titiden. Jeg bare stakk.
- Visste du hvor du var på vei? - Østpå.
Jeg kjørte 28 timer i strekk.
Jeg spiste koffeinpiller hele tida. Fire-fem om gangen. Holdt meg våken.
Så snart de begynte å miste effekten, tok jeg noen flere.
Hva ville skjedd hvis politiet hadde stoppet deg?
Jeg hadde et gevær og en pistol med meg. Jeg var velutstyrt.
Jeg hadde over 200 patroner alt i alt.
Det hadde blitt en skyteepisode.
Det var påsken 1973.
En tid for ettertanke og familien.
En tid da man har fri og puster ut.
Og da sprekker boblen.
Jeg kjørte til jeg bokstavelig talt ikke kunne kjøre mer.
Jeg visste ikke at Colorado var så goldt på vestsiden.
Jeg tror at det påvirket meg til bare å gi opp.
Jeg ringte purken og ba dem hente meg.
Etter å ha kjørt opp på de høye fjellene-
-begynte jeg å tenke på å melde meg.
Jeg jobbet på politistasjonen fra midnatt til åtte om morgenen.
Det såkalte hundeskiftet.
Man drikker kaffe. Det er dødt, ingenting skjer.
Plutselig ringer telefonen.
Og Andy, som passet radioen, prater med noen på telefonen.
Han sa noe i stil med: "Jeg vekker ham ikke."
"Ring tilbake i morgen." Klikk. Han la på.
Jeg fattet ikke at noen ikke hadde merket noe.
Det var tirsdag morgen, og enda ante ingen hva som hadde skjedd.
Telefonen ringer igjen.
Og Andy sier noe i stil med:
"Ed, jeg har allerede sagt at jeg ikke vekker overbetjenten."
Og da sa jeg: "Hvem snakker du med?" Han sa: "Med Ed Kemper."
Jeg tok røret og sa: "Hei, Ed. Det er Connor. Hvordan går det?"
Han sa: "Jeg kjenner dere. Og dere vet at det er meg."
"Og jeg vet at dere vil drepe meg."
Jeg sa: "Ed, jeg aner ikke hva du snakker om."
Han sa: "Jeg drepte moren min, og jeg vil melde meg selv."
Jeg sa: "Hvor er du?" Han sa: "I Pueblo, Colorado."
Nå dekte jeg over røret og sa til kollegaen min:
"Ring politiet i Pueblo, og be dem om å arrestere denne mannen."
Jeg får tak i Micky Aluffi. Jeg vekker ham.
Jeg tok telefonen, og det var Jim Connor.
Han sa: "Kjenner du en fyr ved navn Ed Kemper?"
Jeg sa: "Ja, jeg beslagla en pistol fra ham for ei uke siden."
"Nå er han i Pueblo, Colorado, og vil melde seg for to drap."
"Han sa at vi skulle ringe deg siden du vet nøyaktig hvor han bor."
Så klokka fem om morgenen står jeg i underbuksa og snakker,-
-og jeg kjenner at blodet forlater hodet.
Jeg ble iskald i hele kroppen.
Jeg måtte hjem til ham.
24. APRIL 1973 KLOKKA 05.20
Den morgenen det skjedde parkerte jeg nøyaktig her.
Jeg satt her og så på huset.
Det er som om det var forrige uke, ikke for 50 år siden.
Jeg og politimannen i tjeneste undersøkte nabolaget-
-og spurte om noen hadde sett eller hørt noe mistenkelig.
De som bodde i andreetasjen sa at de syntes-
-at de hadde kjent en rar lukt de siste to dagene.
Vi går denne veien.
Vi gikk til husets bakside og knuste et vindu for å komme oss inn.
Ja, der er gjerdet og grinden med vinduet på den andre siden.
Da jeg gikk inn, rammet lukta meg straks.
Har man kjent liklukt, så glemmer man den aldri. Og det var samme lukt.
Så vi foretok en rask gjennomsøkning av leiligheten.
Inne på morens soverom åpnet vi klesskapdøra og så et laken.
Jeg glemmer det aldri.
Da vi trakk litt i lakenet, så man hud, hår og blod.
Og det bekreftet det aller verste scenarioet.
Jeg ventet til teknikerne kom og flere sjefer og politifolk.
Da vi kom til soverommet og trakk sengen ut fra veggen...
Fra der putene lå og ned til gulvet var det bare blod.
Og midt i alt blodet på gulvet-
-lå det en papirbit, et halvt ark som dette.
Jeg husker det. Vi fant tilståelsen hans.
"Ikke slurvet og inkompetent. Bare tidsnød. Har ting å gjøre."
"Cirka 05.15 på lørdag."
"Nå trenger hun ikke å lide lenger."
Jepp, det var hans beskjed til oss.
Vi kom lenger inn i garderoben og trakk ut skoesker.
Og vi fant kroppsdeler.
Armer, hender, føtter, bein.
Jeg gikk inn og løftet et håndkle, og et ansikt stirret rett på meg.
Og det var hans mors avhogde hode.
Det var bare så skremmende.
Det var mange ting jeg ikke ville se og aldri vil se igjen.
Det var da vi gikk ut på utsiden.
Det vi ikke visste da var at det var enda et lik i huset-
-som vi ikke fant med en gang.
Det var hennes beste venninne-
-som ble funnet død i skapet i yttergangen.
Og hun så ut til å være slått til døde.
- Hvorfor Sally Hallet? - Hun var mitt alibi for mamma.
Jeg tenkte at enten drar jeg og håper at ingen merker noe,-
-eller så inviterer jeg vennen hennes.
Mamma dro ofte bort en dag eller ei hel helg.
Hun og en venn dro til byen og shoppet.
Hun kunne være borte med Sally hele påsken uten å vekke mistanke.
Jeg tok strupetak på henne og holdt henne opp i lufta.
Hun var død fem minutter etter at hun kom inn døra.
Disse bildene ser ut til å være av den blodige BH-en vi fant.
Vi fant også ID-kort og andre ting fra de andre ofrene.
Og da vi fant disse tingene, innså vi at han var Co-ed-morderen.
Mickey Aluffi og en av kollegene hans dro til Eds hus.
Nå har vi endelig sjansen til å oppklare noen av drapene.
Jeg venter på at politiet fra Pueblo skal komme.
Jeg sa: "Du får gi meg noen minutter, Ed."
Vi snakker, og han forteller litt om hvordan han drepte moren sin.
Ganske snart sa han: "Pokker også. Purken er her."
Han slapp røret, og jeg hører roping i bakgrunnen.
Ting som: "Ned på knærne!" Sånne ting.
Jeg var tilbake på sheriffens kontor-
-og snakket med politiet i Pueblo da Peter Chang kom inn.
Han spurte meg: "Kjenner du ham? Har dere en bra relasjon?"
Jeg sa: "Jeg tror det."
Han sa: "Pakk en veske, og dra til Colorado."
Da vi kom til Pueblo i Colorado, dro vi til politistasjonen,-
-og de førte inn Kemper.
Han så på meg og sa: "Hei, Mickey! Hvordan har du det?"
Det viste meg straks at vi hadde god kontakt.
Han kjente meg igjen og var villig til å snakke med meg.
Deretter strømmet informasjonen ut.
Vi snakket med ham i sikkert fire, fem, seks timer.
Og han fortalte oss alt om ofrene sine.
Og stedene der han dumpet likene.
Og ting som vi aldri engang hadde kunnet drømme om.
I Aptos, kun noen få km sør for Santa Cruz,-
-fant politiet i morges kl. 05.30 to kvinnelik.
Én var halshogd med høyre hånd avsagd.
Statsadvokat Peter Chang var tilbake i Santa Cruz-
-etter å ha snakket med kjempen Edmund Kemper i varetekt i Pueblo.
Men Chang var veldig fåmælt om Kemper.
Avhengig av hvilken rute de tar tilbake-
-er de tilbake en gang mellom fredag og mandag.
På mandag vil vi tiltale ham for drapet på moren sin-
-og for drapet på hennes venn.
Etter vi hadde avhørt ham besluttet vi-
-at han måtte tilbake til California så fort som mulig.
Vi stoppet ved en bensinstasjon så han kunne gå på do.
Og siden saken var så beryktet, hadde det, da vi kom ut av do,-
-samlet seg masse folk, og han spradet fram og tilbake-
-så alle kunne se ham. Han nøt det virkelig.
Jeg satt på baksetet med ham, jeg til høyre, han til venstre, i tre dager.
Og han var veldig jovial og sjarmerende.
Det jeg husker fra avhørene og tida vi tilbrakte sammen,-
-var at han var utrolig faktaorientert.
Han husket absolutt alt, og han følte slett ingen anger.
De tre tingene er nok mitt sterkeste minne fra hele turen.
Det er en stor mulighet for at Kemper blir ført hit-
-til fjellene i Santa Cruz i løpet av denne helga.
Tilbake i Santa Cruz spurte vi om han ville vise oss hvor likene lå-
-siden det ikke holder med en beskrivelse av området.
Noen må si: "Der er det."
Han gikk med på det siden familiene trengte å få en avslutning.
Jeg var der og klarte å finne en arm-
-som han hadde hogd av fra Aiko Koo.
Og det var første gang vi visste hva som hadde skjedd med henne.
Jeg hørte hva som hadde skjedd med Aiko i en avisartikkel om Ed Kemper.
At han var ansvarlig for å ha tatt Aikos liv. Og...
...da jeg leste den artikkelen...
...så brøt jeg sammen og bare gråt. Jeg kunne ikke tro at det var sant.
Og det var veldig vanskelig for meg å prøve å forstå-
-hva som hadde skjedd med vennen min.
En del av meg gjenopplevde smerten ved å miste henne.
Men jeg må også si at det er en glede-
-ved atter å minnes et slikt fantastisk vennskap-
-og de fantastiske opplevelsene-
-jeg hadde med Aiko i de årene.
På den ene siden var det utrolig at han gjorde dette så nær hjemmet sitt.
Med et av ofrene sine hadde han begravd hodeskallen-
-i sin mors hage.
Og han sa til meg at han skar av ansiktet på hodeskallen,-
-begravde hodeskallen og la ansiktet øverst.
Jeg spurte ham hvorfor han gjorde det.
Han sa at han ville vite at hun alltid så opp på ham.
Hvem sitt hode lå begravd i hagen?
Det var Schall, den fjerde studenten.
Jeg husker at jeg kikket ned i hullet,-
-og jeg visste at...
Det var en gang en vakker ung dame som jeg hadde sett bilder av...
Og hun gikk denne fryktelige døden til møte.
Det var en vanskelig dag.
Jeg tenkte på alle personene som han hadde drept.
Og jeg tenkte at hvis en dommer beordret meg til å ta ham med-
-til elva bak rettsbygningen og skyte ham, så hadde jeg klart det.
Det påvirket meg så mye.
Det er en ventingens dag i Santa Cruz.
Innbyggerne følger nøye med når politiets etterforskere-
-og aktoren Peter Chang oppbygger sin sak mot Edmund Kemper III.
Hvis dette var en roman, så hadde ingen mistenkt Edmund Kemper-
-fordi ingenting ved ham var annerledes eller interessant.
Han var stille og den mest upretensiøse to meter høye mannen-
-som noensinne har eksistert.
Folk som kjente ham, fikk det ikke til å henge sammen.
En annen ting er at hvis man lytter til ham-
-så er han ekstremt intelligent, har et bra ordforråd og er velformulert.
Han har ikke noe skurkeaktig over seg.
Vi hentet ham tidlig om morgenen, kjørte ham til Santa Cruz,-
-traff advokatene hans, tilbrakte hele dagen i retten,-
-traff advokatene hans igjen og så tilbake til San Mateo.
Og han... Vi måtte være forsiktige.
Vi fikk ikke innlede noen samtaler med ham.
Men han er en pratsom person. Han er en sosial person.
Han snakket med oss hele tida.
Jeg husker en kvinne som kjørte i filen ved siden av oss.
Hun hadde hodet sitt ut av bilvinduet-
-så håret hennes tørket samtidig som vi kjørte.
Og det gjorde Ed Kemper veldig opprørt.
"Hun er ikke oppmerksom på kjøringen. Hun burde få bot."
"Hva tenker hun på?"
Og jeg tenkte: "For en underlig kommentar"-
-"å tenke at hun burde få bot. Han har drept åtte personer."
Hva er logikken i det?
Jeg dekte rettssaken og alle avhørene.
Og det er som alt annet. Man går på jobb,-
-og enkelte dager er tøffere enn andre.
En dag snudde jeg meg da de gikk igjennom bevisene,-
-og jeg så faren til et av ofrene.
Jeg tror det var Rosalind Thorpes far.
Og uttrykket i ansiktet hans... var bare så plaget.
Det rammet meg hardt, og jeg begynte...
Jeg satt i retten og begynte å gråte, og jeg kunne ikke slutte.
Det var ikke spesielt proft av en hardkokt nyhetsreporter,-
-så jeg prøvde å skjule det, men tårene bare rant.
Da jeg var i retten, ropte folk: "Drep svinet" og lignende ting.
Ed Kemper tilstod alle forbrytelsene sine.
Det var ikke tvil om skyldspørsmålet, men om hans tilregnelighet.
Forsvaret antydet at han var gal-
-og ikke visste hva han gjorde.
De prøvde å bevise at han var mentalt syk.
De tror at du er syk. Tror du at du er gal?
Absolutt, og det er tragisk.
Faren min intervjuet Kemper flere ganger.
Forsvaret ba ham om å gjøre det for å vurdere hans tilregnelighet-
-da han begikk forbrytelsene.
Det å intervjue Kemper og studere hans familiehistorie-
-var bare et skritt nærmere å prøve å forstå-
-hvilken type drapsmann Kemper var, nemlig veldig uvanlig.
Men det var én ting han aldri var helt sikker på:
Hvorvidt han var ærlig mot faren min og uttrykte det han virkelig tenkte.
Han ville vite om det var noen fortrengte minner-
-begravd i ubevisstheten hans.
Så han ga ham amobarbital, som var et sannhetsserum,-
-for å komme seg dypere inn i Kempers underbevissthet-
-og se om det var noe mer som ikke kom fram under avhørene.
DOMINICAN SYKEHUS SANTA CRUZ
Jeg spruter væsken sakte inn mens du sier hvordan du har det.
Den jobber seg sakte oppover armen.
Jeg får en pirrende følelse i nesa.
- Jeg var veldig anspent da jeg kom. - Ja.
Jeg var redd for hva jeg skulle si. Nå er jeg slett ikke redd.
For å få lov til å gi amobarbital-
-måtte Lunde inngå en avtale med det lokale sykehuset.
Det var ett av sju ulike barbiturater-
-som militæret hadde testet-
-for å se om det omgår det kognitive vernet-
-og gjør personen så avslappet at man avslører mer.
I dag oppleves alt annerledes.
Alt er annerledes. All fasaden og alt pisspreiket er borte.
Jeg har drept mennesker.
Jeg kunne ikke beherske meg.
Hva tvang deg?
Koo-jenta. Hun var snill. Men hvis jeg slapp henne fri,-
-hadde hun antakelig sladret, og da var løpet kjørt.
Siden jeg allerede hadde drept.
Men jeg ville ta bilder av henne så det ikke skulle skje igjen.
Da så jeg bare på bildene.
Hun hadde mange danser å gå til og en lys framtid.
Jeg ville ikke skade henne, men jeg hadde allerede bestemt meg.
Og jeg har faste regler som jeg alltid må følge.
Hun var den eneste som jeg absolutt ikke ville skade.
På grunn av hennes personlighet.
Det er en viss skyld blandet med et bisart behov for å...
...drepe noen, drepe en kvinne.
Det er et nivå der han ser ut til å forstå-
-at det han gjør, er en fæl sak.
Men det høres ut som han ikke kan la være. Han bare må.
Jeg spiste likene. Enkelte biter av lårene.
- Rett etter drapene? - Nei, jeg skar av biter.
Jeg beholdt dem lenge før jeg spiste dem.
På samme måte som jeg ikke ville drepe flere.
Så tinte jeg opp småbiter og spiste dem.
Spiste du døde kroppsdeler for å tilfredsstille...
Det var erotisk. Det var mye erotisk.
Det trigget mange følelser og vekket mange tanker.
Var det din måte ikke å drepe noen flere på-
-ved å beholde kroppsdeler og spise dem?
Det var bare små kjøttbiter.
Å høre ham erkjenne kannibalisme. Hans behov for å eie noen.
Han skal ikke bare drepe henne og partere henne i småbiter.
Han skal spise biter av henne så han fylles av henne.
Så han kan gjenoppleve opplevelsen av å ha hatt kontroll over henne,-
-og at hun nå tilhører ham.
Jeg trengte ikke å være ærlig. Det er sant.
Det er lett å lyve. Men jeg vil ikke lyve.
Jeg har følelsen av at dette er slutten på reisen min.
SLUTTPROSEDYRER I KEMPER-RETTSSAKEN
Etter intervjuene ble faren min bedt om å avlegge rapport til forsvaret-
-om hvorvidt han mente at Kemper var tilregnelig eller utilregnelig.
Og min fars dilemma var at rent juridisk sett-
-gjorde Kemper ting som rasjonelle mennesker gjør.
Han skjulte forbrytelsene sine, han passet seg for politiet.
Han planla hvordan han skulle utføre forbrytelsene sine.
Siden han forsto hva han gjorde, var det vanskelig rent juridisk-
-å si at han var utilregnelig.
Men rent psykologisk mente faren min at han var utilregnelig.
Delstaten Californias rettspsykiatriske undersøkelse-
-ble foretatt ifølge den såkalte M'Naghten Rules.
Alle psykiaterne som intervjuet ham, sa at han visste hva han gjorde-
-og at han visste at det var galt, og derfor var han ikke utilregnelig.
KEMPER TILREGNELIG IFØLGE PSYKIATERE
I Santa Cruz i California ble Edmund Kemper dømt for åtte drap-
- på hans mor og sju andre kvinner.
Rettssaken endte med at Kemper ble dømt for drap på åtte personer-
-og dømt til sju livstidsstraffer som skal løpe samtidig,-
-noe som betyr at han vil sitte i fengsel resten av livet.
Rettssaken er over, og han ble dømt, noe som er en stor lettelse.
Jeg kan ikke beskrive hvor lettet alle er.
Aktoratet hadde en tøff jobb siden de tok inn ekspertvitner-
-som vitnet om tilregnelighet og svekkede sjelsevner.
Og vi følte alle sammen at rettferdigheten hadde seiret.
Vi antok at han skulle få dødsstraff, men sånn ble det aldri.
Kemper ble dømt til dødsstraff.
Men etter at han ble dømt til døden av dommeren Harry Brauer-
-ble loven endret, og plutselig var det ulovlig med dødsstraff.
Så straffen hans ble i stedet fengsel i livstid uten prøveløslatelse.
Det er nok rimelig å si-
-at Edmund Emil Kemper III lurte mange mennesker.
Det kan ha vært psykiateren i Atascadero eller politiet.
Det kan ha vært moren hans eller vennene hans,-
-men dessverre også ofrene. Og det er den tragiske biten.
Lurte han deg, Mickey?
Jeg...
Jeg må vel gi et ærlig svar, ikke sant?
Ja, han slapp definitivt gjennom nettet.
Kemper soner en livstidsdom i en rettspsykiatrisk institusjon-
- I Vacaville i California.
Han holdes i en isolert enhet sammen med få andre innsatte.
I alle disse årene har han sittet i samme fengsel.
Det har gått nesten 50 år.
Han er 73 år gammel og svak etter et alvorlig slag.
Han er lukket av og prater ikke med noen.
Verken reportere, media eller skribenter.
Han har bestemt seg for å være en enstøing.
Så da jeg intervjuet Ed Kemper,-
-fikk jeg kanskje den siste meddelelsen han ga-
-til noen person eller til verden.
Som du vet, har det blitt skrevet mye om deg.
Da du først kom hit, ble du beskrevet som et monster, en gærning.
Hvor annerledes er den Ed Kemper som står foran kameraet i dag?
Jeg er en stor person. 2,06 m høy. Man skulle tro at en så stor person-
-er tilbøyelig til vold og sinne og en overlegen personlighet,-
-men jeg går den andre veien.
Så forskjellen fra 17 år siden er at da ble jeg sett som snill og vennlig.
Men det var en fasade. Nå er det ekte.
Ed Kemper er en veldig kompleks person.
Han innser at hele livet har han kjempet en indre kamp-
-mellom den gode Ed Kemper og den onde Ed Kemper.
Men nå har han funnet en indre fred hos Gud.
Han sa at hvis han noensinne slapp ut, ville han bli misjonær.
Han ville besøke innsatte som døde av AIDS og gi dem den siste nattverd.
Og jeg tror at han på sitt eget vis-
-prøvde å si til verden: "Det er noe godt inni meg."
"Jeg liker å hjelpe andre. Å besøke syke fanger gir meg trøst."
"Om jeg så bare gir dem en smule trøst."
"Er det selvforsoning? Er jeg bare en velgjører?"
"Jeg må tro at det finnes noe inni meg som kan reddes."
Med vennlig hilsen Ed Kemper
Spørsmålet jeg tror at folk vil stille meg i framtida er:
"Tror du at du vil møte Ed i himmelen?"
Og mitt svar er ja.
Jeg kan ikke se inn i noens hjerte, bare Gud kan det.
Men basert på hva jeg har sett...
...så tror jeg at vi ses i himmelen, noe som vil forarge mange.
Jeg tror ikke at frelse er mulig. Jeg har hørt det ofte.
Jeg tror at det er deres måte å si seg selv-
-at de er forandret. Men det er de ikke.
Uansett hva han gjør, kan han si... Kanskje han har funnet sinnsro.
Hvis han har det, har jeg det ikke særlig godt med det.
Jeg vil ikke at han skal ha sinnsro. Jeg har ikke det.
De vil aldri få sinnsro.
Hvem kan frelse Rose? Hvem kan frelse Alice?
De er døde. Ingenting kan få dem tilbake.
Sier en drapsetterforsker at det ikke påvirker en, er man neppe ærlig.
For på et nivå er det inni en. Det er inni hodet mitt.
Jeg tenker ikke på det hele tida, men iblant dukker det opp.
Det disse kvinnene måtte gjennomgå. Jeg kan ikke få det ut av hodet.
Det er ting som aldri forsvinner.
Og iblant dukker det opp. Men man lærer å leve med det.
Den innvirkningen som drapene hadde på Santa Cruz County-
-er noe som aldri burde ha skjedd.
Men jeg er glad for å si at vi alle kom oss gjennom det.
Men det er en tid i vår historie som vi aldri glemmer.
Ed Kemper må sone for sine forbrytelser.
Og jeg må innrømme at hver gang jeg kjører forbi Vacaville fengsel-
-skjenker jeg ham en tanke, men så kjører jeg videre.
Jeg har alltid levd i en fantasiverden.
Jenter var det eneste jeg ikke kunne takle.
De ante ikke at jeg var Co-ed-morderen-
- før de selv ble drept.
Jeg hadde nok håpet at det skulle vare litt lenger.
Mitt lille eventyr med å drepe studiner.
Jeg ser at du begynner å gå tom for bånd.
Tekst: Anna Bjørshol Iyuno-SDI Group
\h