Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Når skipene er midt ute på havet…
…og det oppstår problemer…
…kan du bli kastet over bord og i havet.
Det er farlig for deg å lage denne dokumentaren.
Du utsetter deg selv for høy risiko.
Er du redd for å dø, så må du reise hjem.
Jeg heter Ali.
Det er meg.
Jeg har vært fascinert av delfiner og hvaler så lenge jeg kan huske.
Min besettelse for havet oppsto vel egentlig da jeg så dokumentarer
laget av folk som Jacques Cousteau,
David Attenborough og Sylvia Earle.
Da jeg så filmene deres, åpnet det opp en helt ny verden for meg.
En verden med skjønnhet, farger og liv i overflod.
Jeg drømte om å dra på oppdagelsesreise på de frodige havene, akkurat som dem.
Å ta bilder av det merkverdige dyrelivet som skjulte seg under bølgene.
Etter college jobbet jeg med andre dokumentarer.
Da jeg var 22, var jeg klar for å lage min egen film om de fantastiske havene.
De huser opptil 80 % av alt liv på jorda.
Brorparten av havene ligger uoppdaget den dag i dag.
Derfor ble havene min uforgjengelige inspirasjonskilde.
Men ikke lenge etter at jeg begynte,
skulle mitt romantiske syn på havet forandre seg fullstendig.
…en strandet hval som ble funnet ved kysten,
hadde mer enn 30 plastposer i magesekken.
Det er den 29. hvalen av denne arten som strander i Europa på to uker.
Dette er det høyeste antallet strandede hvaler de siste hundre årene.
I Storbritannia har fire andre dødd etter å ha strandet i nærheten på få dager…
Da nyhetene tikket inn om hvaler som ble skylt i land,
selv langs sørøstkysten av England, der jeg bodde,
sto jeg brått overfor en for meg ukjent side av historien.
Historien om hvor stor vår påvirkning på havet hadde blitt.
At disse dyrene ble skylt i land med magesekkene fylt med plast
gjorde ikke bare enormt inntrykk på grunn av deres fantastiske intelligens,
men også fordi de bidrar til å holde hele havet i live.
Når delfiner og hvaler kommer opp for å puste,
gjødsler de bitte små marine planter kalt fytoplankton,
som hvert eneste år tar opp mer enn fire ganger mer karbondioksid
enn regnskogen i Amazonas,
og danner mer enn 85 % av alt oksygen vi puster inn.
I en verden urolig for karbon og klimaendringer
betyr det å beskytte disse dyrene å beskytte hele kloden.
Slik jeg så det, så ville havet dø om delfinene og hvalene døde.
Hvis havet dør, dør vi også.
Men framtida så dyster ut med så mange døde hvaler på land.
Plast invaderte hvert eneste lille hjørne av verdenshavene.
Store, flytende søppelflekker hopet seg opp midt ute på havet,
som den store søppelflekken i Stillehavet.
I dag blir det som tilsvarer et helt billass med søppel
dumpet i havet hvert eneste minutt,
og det blir del av de 150 millionene tonn som allerede flyter i havet.
Men denne plasten brytes ned til stadig mindre biter, kjent som mikroplast,
som det nå er minst 500 ganger mer av enn det er stjerner i galaksen Melkeveien.
Den siver inn i alle levende skapninger i havet.
I bunn og grunn er havene våre forvandlet til en giftig plastsuppe.
RESIRKULER MEG
Og verst av alt var jeg selv en enorm del av problemet.
Jeg signerte underskriftskampanjer og abonnerte på nyhetsbrev,
men gjorde ingenting for å beskytte havet.
Da gjorde jeg det enhver Cousteau-wannabe med respekt for seg selv ville gjort.
Jeg ble til plastpolitiet selv.
Jeg donerte penger til alle veldedige havformål jeg kunne.
Deltok på strandrydding og tok med meg gjenbruksbestikk og -flaske overalt.
Mitt kall var enkelt.
Verden måtte slutte med plastutgaver av tannbørster, sugerør, bestikk, poser
eller annet engangsutstyr av plast.
Jeg lot meg ikke stanse før jeg ble hørt.
-Seaside Fish and Chips. -Hei. Jeg heter Ali.
Kunne dere ha byttet ut plastsugerørene? De dreper hvaler og havskilpaddeunger.
Hallo?
Det stanset meg ikke i kampen mot plastpesten.
Dette er den første stranda jeg er på. På bare én time
har jeg samlet tre poser bare med plastsøppel.
Her er det hentematemballasje, bestikk, sugerør og alt mulig.
Jeg fant til og med Nemo. Da bærer det til neste strand.
Men uansett hvilken strand jeg dro til eller hvor mye jeg plukka,
fant jeg alltid mer plast og flere strandede dyr.
Etter flere måneder lurte jeg på om dette var beste måte å redde livet i havet på.
Da kom jeg over dette.
Japan gjenopptar kommersiell hvalfangst og trekker seg fra
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen.
Landets hvalfangstflåte satte kurs mot Antarktis i forrige uke.
Tokyo sier at planen er å drepe, på tross av det internasjonale forbudet.
Denne nyheten våknet jeg til i dag.
Japans regjering vil gjenoppta hvalfangst i Antarktis.
Jeg visste at delfiner og hvaler døde på grunn av plast,
men hadde ikke drømt om målrettet jakt
fra en bransje jeg bare trodde eksisterte i historiebøkene.
Jeg fant ut at det internasjonale hvalfangstforbudet begynte i 1986.
Likevel har flere land holdt på under radaren i årevis,
og mest kjent av dem var Japan.
Logistisk sett var det svært utfordrende å få filmet hvalfangsten i Antarktis.
Men jeg fant ut at det var ett sted i Sør-Japan
der man kunne se bransjen i aktivitet langs kysten.
På et sted kalt Taiji,
der over 700 delfiner og små hvaler årlig gjetes inn i en bukt for å drepes.
Jeg ville finne ut hvor stor trussel Japans hvalfangst utgjorde
i forhold til plast.
Derfor avtalte jeg et møte med en aktivist gjennom mange år,
en fyr ved navn Ric O'Barry.
GRUNNLEGGER AV DOLPHIN PROJECT
Japanske styresmakter går langt for å sørge for at ingen får vite om dette.
Om du reiste dit uten å vite hva du gjorde,
kunne du blitt arrestert og sittet fengslet lenge.
De prøver nemlig å kvitte seg med motstanderne av krigen deres mot delfiner.
Når du kommer til Taiji, blir du umiddelbart møtt av politiet.
De er på hotellet ditt, følger etter deg overalt.
Du har yakuzaen, høyreekstreme
styresmaktene og fiskerne. Du har alle mot deg.
Rommet og telefonen blir avlytta. TV-en filmer deg mens du er i rommet.
Du spør om hva som skjer når du drar til Taiji?
Du må vite at alle disse menneskene følger med på deg. De prøver å finne ut
hvordan de skal få dere fjernet.
Men om det er så risikabelt å dra og andre ting påvirker hele havet,
f.eks. plast som skylles opp, hvorfor bør man dra til Taiji?
Det er svært viktig å dra til Taiji med kamera.
Om vi ikke kan fikse dette, hvordan skal vi da greie å redde havet?
Hvis du ikke kan fikse dette, engang, på størrelse med en fotballbane?
Hodet var fullt av spørsmål. Delfinjakten skulle ta til,
så om jeg fant ut hva som foregikk i Taiji,
ville jeg bedre kunne forstå hvordan vi kunne redde havet.
Enten kunne jeg bli hjemme og rydde strendene,
eller så kunne jeg ta en sjanse og finne ut om noe større truet havet.
Jeg la alt annet til side,
pakket kameraveskene og overtalte min partner Lucy om å bli med.
Oppdraget var å avsløre hva som virkelig skjedde med havene.
Vi tok første fly til Japan.
SØR-JAPAN
SIVIL POLITIBIL & TAIJI-POLITIET
.Hvor skal dere i dag? -Vi kom nettopp. Vi besøker bare området.
-På ferie? -Ferie, ja.
-Kjør forsiktig. -Takk.
Hva i helvete?
Fra da av ble vi ledsaget av politiet, etterretningstjenesten, spanere
og kystvakten overalt hvor vi dro.
HOTELLROMMET I TAIJI
-Er det politiet? -Ja, de står der ute. Vi går ut bakveien.
ÅSEN OVER BUKTA
Vi er i Taiji. Det første vi gjør i dag, er å dra til havna.
Båtene la raskt ut til sjøs.
Det var omtrent 13 i alt, og de var borte i flere timer.
De kom tilbake i formasjon, og svart røyk vellet ut av dampavløpsrørene.
De slo på påler i vannet for å skremme en svær flokk delfiner nærmere land,
for å få dem inn i ei bukt jeg står over akkurat nå.
Jeg ser ikke akkurat hva som foregår. Det er mye vannsprut.
Folk kjemper med delfinene. Dette vil de ikke at vi skal filme.
Politiet leter etter oss.
Det er vanskelige forhold å filme under.
Drivjakten på delfiner i Taiji støttes fortsatt.
Den garanteres for og finansieres av bransjen med vannparker.
En levende delfin er veldig dyr.
Derfor er det helt store å fange unge delfiner og hvaler,
og selge dem til vannparker.
Fangenskapet i betongtankene
tar fra dem alt som gjør livet verd å leve for dem.
De får ikke gjort noe av det som de behøver å gjøre.
Og de blir tvunget til å gjøre alt de ikke ønsker å gjøre.
Jeg hadde kost meg i vannparker hele livet,
men aldri engang satt spørsmålstegn ved hvordan dyrene kom dit.
Når jeg fikk vite at bl.a. hvalfangstbransjen sto bak,
avla jeg et løfte om å aldri mer dra til slike parker.
Men hver dag i Taiji var ille og helt lik. Båtene la ut, delfinene kom inn
og den uunngåelige fangsten og masse- drapene på flokken skjedde igjen og igjen.
Plutselig hadde vi vært der i over en uke,
men fant fortsatt ikke ut hvorfor i huleste de drepte dem.
Døde delfiner gjør jo ingen triks.
Vis meg hva du nettopp fant ut.
Jeg har regnet på tallene på internett.
Fra 2000 til 2015 ble minst 12 drept for hver delfin de tok. Det gir ikke mening.
Jeg vet ikke hvorfor de dreper alle disse delfinene.
Om den årlige drivjakten på delfiner drives av dem som vil ha levende dyr,
presser ett spørsmål seg frem: "Hvorfor drepe dem som ikke velges ut?"
Det er det svært liten grunn til. Det er ikke marked for delfinkjøtt.
Hvorfor slippes de ikke bare ut?
Og svaret på det er skadedyrbekjempelse.
Fiskerne ser på delfinene som konkurrenter.
De spiser for mye fisk, mener de. Kvitter de seg med delfinene,
så kan de fange mer fisk selv.
Massakreringen av delfinene er en reaksjon på
overfisket som foregår her i Taiji.
Hvis dette stemte, at delfinene fikk skylda for overfisket,
så ville ikke en boikott av vannparker stanse dette.
For å finne ut mer, besøkte vi en lokal fiskehavn et steinkast fra Taiji.
SØR-JAPAN
Men da vi kom dit, fant vi fort ut at det ikke var en hvilken som helst havn.
Ali. Hva er det?
Dette er bare tunfisk. Dette er tunfiskindustrien.
Vi hadde nettopp ramla over en av de største tunfiskhavnene i verden,
der de fikk inn makrellstørje, klodens aller dyreste fiskeart.
På fiskemarkedene i Tokyo kan én fisk gå for over tre millioner dollar.
UTRYDNINGSTRUET
Jeg hadde lest om fiskene. De er som havets geparder. Varmblodige.
De kan akselerere raskere enn en Ferrari.
Men på grunn av den høye prisen akselererte de nå bare mot utryddelse.
I dag er mindre enn 3 % av bestanden igjen.
For bare noen tiår siden økte bestanden.
Det er ikke bare makrellstørje. Alt er tunfisk.
De har alt her. Dette selges til hele verden.
Industrien omsetter for 42 mrd. i året. Og den trues av overfiske.
Selvsagt skylder de på delfinene.
Drapet på delfinene under påskudd av at de spiste for mye fisk, var en løgn.
Egentlig drepte de delfinene, som ble syndebukker for overfisket.
Slik kunne de fortsette å være en del av milliardindustrien for tunfisk,
og vaske vekk et hvert økologisk ansvar.
Jeg fant ut at et av verdens største tunfiskselskaper tilhørte Mitsubishi.
De råder over 40 % av den truede makrellstørjebestanden.
Siden de holdt til i Japan, overrasket vi dem med et besøk på hovedkontoret.
Vi ønsker å gjøre et intervju.
Vi lurer på hvorfor selskapet utsletter en truet dyreart,
og hva delfindrap har med det å gjøre.
-Selskapet vårt sa nei, så… -Ja.
-Sa de nei til alle slags intervju? -Ja, alle slags intervju.
Vi blir bedt om å skru av kameraene og dra derfra umiddelbart.
I havna la jeg merke til at tunfisk ikke var den eneste kostbare fiskearten der.
Det lå haier overalt. De fikk finnene skåret over.
Skru av kameraet!
Slå av!
-Slå av kameraet! -Hvorfor kan jeg ikke filme?
Haifinneindustrien omsetter for flere milliarder, og er ofte tungt inne i
kriminelle aktiviteter. Den drives på mafia-aktig vis.
De vil ikke at folk med kamera snuser rundt,
for de vil ikke at de lyssky aktivitetene deres skal avsløres.
Haier drepes for finnene over hele verden.
Finnene sendes til Asia, hovedsakelig til Kina, til bruk i haifinnesuppe.
Det er et statussymbol.
Suppen har ingen næringsverdi. Den smaker ikke mye,
og kan koste opp mot hundre dollar per skål.
Etter å ha sett alle haifinnene og blitt kasta ut av havna for å filme,
ville jeg bare vite mer.
Siden vi hadde funnet ut alt vi kunne om delfinjakta,
bestemte vi oss for å følge haitråden for å forstå hvilket avtrykk
industrien hadde på verdenshavene.
Hongkong ligger rett over havet fra Japan, også kjent som "haifinnebyen".
Her finner vi gater fulle av haifinner,
og store mengder som lastes ut av på hvert gatehjørne.
Vi prøvde å få nærbilder av finnene, men ble møtt med samme respons som før.
Stikk! Nei!
Får vi ikke filme?
Skal du slå meg med en stol? Ok. Vi stikker.
-Ingen filming? -Nei.
Hvorfor filmer du? Hvorfor tar du bilde? Du har ikke fått tillatelse.
Slett bildet. Slett det først.
Hei!
Å filme i "haifinnebyen" viste seg vanskeligere enn antatt.
For å få sett haifinnene på nært hold, lagde vi oss spionkamera.
SKJULT KAMERA
Jøss.
Som barn var jeg redd for haier.
Folk bør ikke være redde for at det er hai i havet.
De burde være redde for å ikke ha haier der.
Haiene holder havet friskt.
De tøyler fiskebestanden og holder økosystemene i live.
De holder korallrevene i live. Om vi ikke har haier,
om finnefisket utrydder dem,
blir havet til en sump. Og hvem er da de neste som dør?
Vi. Mange ville tenkte at jeg ville vært den siste til å forsvare haier.
Jeg ble angrepet av en hai etter 12 år i militæret.
Under kontraterrorøvelse i Sydney Harbor ble jeg angrepet av en oksehai.
Men kunnskap fordriver frykt.
Og så lærte jeg om haiens tilstand
gjennom min jobb i haifilmindustrien det siste tiåret.
Det viste seg at hai spilte en like viktig rolle som delfin og hval
i å holde havet i live.
Men for første gang i historien kunne haien bli utrydda, på grunn av oss.
Akkurat som med makrellstørjen, kollapset haibestanden,
der arter som revehai, oksehai og hammerhai
mista så mye som mellom 80 og 99 % av bestanden bare på noen få tiår.
Det førte til at andre, mindre trolige arter, døde ut med dem.
I løpet av perioden vi har sporet sjøfugler
siden rundt 1950,
har sjøfuglbestanden sunket med omtrent 70 %.
Du kan forstå hvorfor om du ser hva de spiser.
De dukker lett forsiktig ned i havet
og plukker opp småfisk fra overflata.
Sjøfugler trives best der rovfisk presser stimer
av småfisk til overflaten, hvor ternene kan ta dem.
Når man overfisker rovdyrene, presser de ikke lenger stimene
til overflata. Fuglene får ikke nok mat.
Tapet av fisk i verdenshavene setter oss i direkte konkurranse
med hval, delfiner og sjøfugler om byttene,
og det medfører igjen at bestandene deres synker ytterligere.
Haier er rovdyr uten naturlige fiender. De er øverst på næringskjeden.
De er på første nivå. De spiser fra andre nivå.
De spiser de stakkarslige, syke og svake. Men når du fjerner første nivå,
blir det for mange på nivå to. Og nivå to spiser nivå tre.
Da blir det for mange av dem. Da utsletter de mattilførselen,
som er tredje nivå. Da har ikke andre nivå noe å spise.
Da blir nivå to utryddet.
Slik fortsetter det nedover næringskjeden, helt til de små organismene.
Når vi snakker om å redde hai og om hvor viktige de er,
selv om folk kanskje ikke liker dem, så er de nøkkelen til havets overlevelse.
Haier dreper i gjennomsnitt ti mennesker i året på verdensbasis.
Til sammenlikning dreper vi mellom 11 000 og 30 000 haier i timen.
Det villeste er at de nesten halvparten drepes som bifangst i kommersielt fiske.
De kastes ut igjen som søppel i havet.
Bifangst er alt annet liv fra havet som ble med da man ville fange én art.
Det var sjokkerende å finne ut at minst 50 millioner haier hvert år
fanges i garn på denne måten, side om side med yndlingssjømaten vår.
Studier anslår at opptil 40 % av alt liv fra havet vi fanger
kastes rett ut igjen som bifangst. De fleste dør før de er i vannet igjen.
Å få slutt på haifinnesuppe er bare halvparten av bildet.
Problemet er at det er like ille, om ikke verre, å spise fisk,
som haifinneindustrien selv,
siden haifinneindustrien bare holder til i Asia,
mens alle andre i verden spiser fisk.
Jeg omtaler bifangst som fiskeindustriens usynlige ofre.
Industrien kaller det "fanget utilsiktet", men bifangst fins ikke utilsiktet.
Det er regnet inn som en del av fiskets økonomi.
I fiske der vi vet mer om bifangsten, kan tallene være urovekkende.
Et eksempel er Island. Gjennom én måneds fiske
fanget de 269 havneniser,
noe sånt som 900 seler fra fire ulike arter
og 5000 sjøfugler.
Og det er bare ett lite fiske på én liten del av Island.
Ser man på alle verdenshavene, er størrelsen på bifangsten enorm.
Det som gjorde det verre, var at det destruktive fisket
hadde blitt hyllet for bærekraftig fiskemetoder
i årevis gjennom merket jeg stolte på da jeg kjøpte sjømat,
MSC-hakeordningen.
Jeg kontaktet stiftelsen som delte ut utmerkelsen for et intervju,
men jeg fikk ikke noe svar.
I mellomtiden fant jeg ut at det fantes over hundre ulike reguleringer
på papiret for å redusere slik bifangst.
Men med over 4,5 millioner fiskefartøyer ute til havs var problemet
at myndighetene praktisk talt hadde gitt opp å håndheve reglene.
Men det fantes én organisasjon som tok saken i egne hender
for å fylle dette tomrommet.
En gruppe frivillige, som seiler verden rundt og går i strid
for å beskytte livet i havet og stille havforbrytere for retten.
Bevaringsgruppa Sea Shepherd,
som har senket 13 hvalfangstskuter og ulovlige fiskebåter,
og rent ytterligere fem i senk, uten å skade et eneste menneske.
Ved å gå så tett innpå industrien som ødelegger havet,
har de gjort sjokkerende oppdagelser.
En av de siste tingene Sea Shepherd har funnet ut,
er at opptil 10 000 delfiner drepes årlig langs Frankrikes kyst pga. bifangst.
Ti ganger flere delfiner blir drept her enn i Taiji, og ingen visste om det.
Dette har foregått i minst 30 år,
siden de franske styresmaktene har vært flinke til å skjule problemet.
Folk elsker delfiner, og de fleste aner ikke
at når de spiser fisk, så gir de delfinbestanden i Frankrike en dødsdom.
Noe av det mest sjokkerende, som folk ikke vet,
er at den største trusselen mot hval og delfiner er kommersielt fiske.
Over 300 000 hvaler og delfiner blir drept hvert år som bifangst i industrielt fiske.
Hva med bærekraftige merkeordninger, tunfisk som er Dolphin Safe?
De av oss som tilbringer så mye tid som meg til sjøs,
har forstått at merkeordningene ofte tåkelegger det som egentlig foregår.
Vi tok tunfiskbåter som hadde drept 45 delfiner for å ta åtte tunfisker.
Og den fiskebåten jobbet med å skaffe hermetisk tunfisk som var Dolphin Safe.
Det jeg hadde funnet ut så langt, var sjokkerende, men dette var helt utrolig.
Jeg fikk ikke bekreftet tallene, og jeg var skeptisk til Sea Shepherds påstand.
Derfor dro jeg til organisasjonen bak merkeordningen, Earth Island Institute.
Hvor mange delfiner drept i garn skal til for å fjerne betegnelsen Dolphin Safe?
Null. Én.
Én delfin, og så er du ute.
Kan du garantere at ingen delfiner har blitt skadet?
Niks. Det kan ingen.
Hvordan skal man vite hva de gjør der ute på havet?
Vi har observatører om bord. Observatørene kan man bestikke.
Vent litt nå. Er observatørene deres ofte til sjøs?
Ikke regelmessig, nei.
Det er ingen som er der ute og ser
hvorvidt de dreper delfiner. Hvordan vet man at det er trygt?
Særlig når de betaler deg for å lisensiere dem som Dolphin Safe?
De tar bare kapteinens ord for det.
De ser i kapteinloggen. "Han drepte ingen delfiner. Her er merket.
Det koster dere bla-bla."
Jeg må prøve å forstå dette. Dere har observatører, som sjelden er ute,
og de kan bli bestukket. Du kan ikke garantere at ingen delfiner skades?
Det er korrekt, med tanke på hvordan systemet fungerer.
Hva skal folk gjøre om de ønsker å beskytte delfiner?
De må kjøpe Dolphin Safe-tunfisk,
som er verifisert som trygg for delfiner av Earth Island Institute.
-Men det gir ingen garanti? -Ingenting kan være helt garantert.
Hvorfor kalles det Dolphin Safe om det ikke gir noen garanti?
-Vi kan jo stort sett garantere det, da. -Du sa nettopp at det ikke er garantert.
Det er ikke garantert i den forstand at verden kan være vanskelig noen ganger.
Interessekonflikt?
Ja, det tror jeg. Dette er en bløff, mener jeg.
Jeg jobba for dem, og jeg slutta. Jeg tjente mer enn 100 000 dollar i året.
Gratis livsforsikring, noe jeg ikke får kjøpt engang.
Det ga jeg fra meg på grunn av den falske
Dolphin Safe-merkeordningen. Vil ikke ha med det å gjøre.
Jeg kunne ikke tro det jeg hørte.
Den internasjonalt anerkjente merkeordningen for sjømat var oppspinn.
Den garanterte ingenting.
Jeg begynte å lure på hvilke andre ting man skjulte.
Selv gruppene som snakker om plast i havet
vil nødig snakke om hva slags plast det meste er,
nemlig fiskegarn og fiskeutstyr.
Vi hører mye om den store søppelflekken i Stillehavet,
Er det ikke fælt, sier vi. Bomullspinnene og posene våre flyter med søppelflekken.
Førtiseks prosent av den er fiskegarn,
som noen har kastet. De er mye farligere for livet i havet enn plastsugerør.
For de er jo laget for å drepe.
Hvorfor snakker vi ikke om dette, når det helt tydelig er så åpenbart?
Hvorfor snakker ikke plastaktivistene om fiske?
Hvorfor hadde jeg ikke hørt om det?
Fiskefartøyer kvitter seg med massevis av tau og liner.
Det er et kjempestort problem.
Selv noen av jordas mest avsidesliggende steder er fulle av fiskeutstyr.
Som Hendersonøya i Stillehavet
og Svalbard, nord for Polarsirkelen.
Da jeg så nærmere på noen av hvalene som ble skylt i land i Storbritannia,
oppdaget jeg at fiskeutstyr var søppelet det var mest av i magesekkene.
Dette var den rosa hvalen i rommet som ingen snakka om.
Jeg oppdaget at linefisket
hver eneste dag legger ut så mange liner at de kan omslutte kloden 500 ganger.
Det fins ikke et eneste fiske som spesifikt er ute etter havskilpadder,
men likevel er seks av sju arter enten truet eller utrydningstruet.
Ikke på grunn av klimaendringer eller havforurensning,
ikke på grunn av plast i havet, men på grunn av fiske.
Men dette vil ingen snakke om.
Hvis det var sant, hvorfor hadde jeg aldri hørt om det?
I alle overskriftene sto det jo bare om plastsugerør.
Jeg måtte se til forskningen.
En verdensomspennende studie anslår moderat at tusen havskilpadder
dør av plast hvert år.
Men bare i USA
blir 250 000 havskilpadder fanget, skadet
eller drept hvert år av fiskefartøy.
Om én havskilpadde med et sugerør i nesa gikk viralt,
hvorfor var ikke dette et førstesideoppslag?
På nettsidene til store havbevaringsorganisasjoner,
som jobber mot plastforurensing, fant jeg side opp og side ned med oppmuntring
om å slutte å bruke alt fra teposer til tyggegummi.
Men de nevnte ingenting om hva man burde gjøre med fiskeredskaper,
om de engang nevnte dem.
I stedet var så det ut til at plastsugerør utgjorde 99 %
av alt gruppene snakket om, noe som ble enda mer sjokkerende
da jeg fant ut at plastsugerør bare utgjør 0,33 %
av all plast som kommer ut i havet.
Det var som å prøve å redde regnskogen i Amazonas og stanse tømmerdrift
ved å boikotte tannpirkere. Det var knapt en dråpe i havet.
Var fiskeutstyr et så stort problem,
ville jeg vite hvorfor min yndlingsorganisasjon ikke snakka om det.
Ifølge dere i Plastic Pollution Coalition,
hvilken bestanddel utgjør mest av den store søppelflekken?
Mikroplast. I den store søppelflekken i Stillehavet finner jeg mest mikroplast.
De nyeste studiene viser at 46 % av den store søppelflekken i Stillehavet
består av fiskegarn alene,
og at den i hovedsak består av andre typer fiskeredskaper.
Er det ikke mest av det, da?
Jeg vil ikke si at hovedbestanddelen av plast i flekken er fiskegarn.
Det er mye. Det er en blanding.
Men "hovedbestanddelen" betyr over 50 %, og fiskerirelatert søppel
i flekken utgjør over 50 %. Gjør det ikke det til hovedbestanddelen?
Ja. Om det er nært 50 %, er det…
Fiskegarn av plast, ja.
Ikke noe annet enkeltobjekt fins i så stort monn der, nei.
Men det som er overveldende, er at det er fiskegarn av plast.
Kan folk gjøre noe for å få slutt på denne garnforsøplingen?
En ting du kan gjøre, er å slutte helt og holdent med,
eller redusere inntaket av fisk, og la bestandene få vokse seg store igjen.
Det gjør også slutt på all bruken av utstyret for å fange fisken.
Hvorfor står ikke dette viktige budskapet på nettsidene deres?
Jeg vet ikke. Jeg lager ikke nettsidene. Det bør du snakke med Dianna om.
Hun er grunnleggeren, har vært med… Hun har nok bedre svar på det.
ADMINISTRERENDE DIREKTØR
Jackie sa at én måte å håndtere det enorme problemet med fiskegarn
i havet er å si nei til å spise fisk.
Jeg lurte på hvorfor dette viktige budskapet ikke står på nettsidene deres.
En melding til forbrukerne om å spise mindre fisk?
-Det er ikke det jeg jobber med. -Nei.
Jeg har ikke tid. Vi har et arrangement. Kan du skru av kameraene?
Jeg vil ikke fokusere på det. Dette har jeg ingen mening om.
Jeg snakket om hva man kan gjøre med problemet med søppel fra fisket i havet,
og Jackie sa at å slutte å spise fisk var løsningen. Jeg spurte om…
-Hun sa ikke å slutte å spise fisk. -Jo.
… slutte med eller redusere inntaket av fisk.
-Hun sa det. Hun… -Ikke å slutte å spise fisk, nei.
Jeg ante ikke hva som foregikk.
Hvorfor utløste et så enkelt spørsmål en så kraftig motreaksjon?
Mitt eneste alternativ var å følge pengestrømmen. Det gjorde jeg.
Og der fant jeg det.
LEDES AV EARTH ISLAND INSTITUTE
Selvsagt ville de ikke snakke om garn.
Plastic Pollution Coalition er samme organisasjon som Earth Island Institute.
De samme som står bak Dolphin Safe-merkeordningen,
som jobber med fiskeindustrien for å selge mer sjømat.
Derfor vil de ikke snakke om den største delen av plastforurensning mange steder.
Det er helt riktig å si at vi må bruke mye mindre plast.
Men selv om ett eneste gram plast ikke kom ut i havet
fra i dag og fremover, ville vi fortsatt rive økosystemene i filler.
For det største problemet er jo kommersielt fiske.
Ikke bare gjør det mye mer skade en plastforsøpling,
det er også mye mer skadelig enn forurensning fra oljesøl.
Deepwater Horizon-lekkasjen i Mexicogolfen var den største noen gang.
Derfra vellet store mengder olje dypt ned i havet i månedsvis.
Alle ble forferdet over dyrelivet som døde på strendene
da oljen strømmet til land.
Men faktisk så drepte fiskeindustrien i Mexicogolfen flere dyr per dag
enn det oljesølet gjorde på flere måneder.
Store områder var stengt av for fiske på grunn av muligheten for oljeforgiftning.
Derfor gagnet oljelekkasjen fra Deepwater Horizon livet i havet,
siden det fikk et pusterom uten fiske.
Det er vanskelig å gå med på at en fisker i en liten fiskebåt står bak all skaden.
Hva er greia?
Vi har et bilde av fiskeindustrien,
som blir innprentet hos oss fra barnsbein av.
En liten rød båt som tøffer over det glitrende havet
med Captain Birdseye ved roret, med det hvite skjegget, de blå øynene
og fiskerlua.
Men det dette egentlig er, er jo en dødsmaskin.
Dette er en supereffektiv teknologisk maskin.
Det fins enorme, kraftige båter, enorme fiskefartøy
hvis formål er å svabre dyrene
som er grunnlaget for hele næringskjeden i havet, nemlig fisken.
Jeg følte endelig at jeg var på riktig spor,
men jeg følte meg frustrert av
at oppmerksomheten plast og fossilt brennstoff fikk i media
tok fokuset vekk fra en bransje vi nesten ikke hører om,
som setter et mye større avtrykk på havet. Da jeg gravde dypere, fant jeg ut
at det også påvirket korallrevene.
Forskerne anslår at 90 % av revene er borte innen 2050.
I tradisjonelle medier var klimaendringer eneste årsak til dette.
Ingen snakket om at fisk var avgjørende for å holde korallrevene i live.
FISKEN HOLDER KORALLREVENE I LIVE
Korallrevenes økosystem baserer seg i stor grad på resirkulering.
Det dyrene utsondrer, er mat for korallene.
Når fiskerne fanger fisken, lider ikke bare den,
men det som fisken utsondrer i vannet er mat for korallene,
og da blir næringsstoffene som gjør at de vokser, borte.
Fiske har blitt den største trusselen mot mange rev.
Fra Midtøsten og til Karibia,
der 90 % av de store fiskene, som rådet farvannene i tusener av år
nå er forsvunnet.
Havene våre sto ved et kritisk punkt, og nå trengte jeg absolutte svar.
Jeg ville snakke med miljøvernere som viet livet til å beskytte havet,
og jeg begynte med en levende legende, en av mine favoritthelter gjennom tidene.
Jeg heter Sylvia Earle. Jeg er oseanograf og ansatt i National Geographic.
Jeg grunnla Mission Blue og Deep Ocean Exploration and Research.
Jeg har sett mye forandre seg og vært vitne til den største oppdagelsesepoken
for havets del. Samtidig er det også den epoken der mest gikk tapt.
Siden midten av det 20. århundre har mennesker lykkes med
å trekke opp kolossale mengder dyreliv fra havet.
Vi anslår at midt i det 21. århundre,
om vi tar opp fisk i like stort monn som i dag,
vil det ikke være noe kommersielt fiske, for da er det ikke nok fisk igjen.
Midt på Nordsjøen på 1830-tallet kunne en typisk fiskebåt fange
én eller to tonn kveite hver eneste dag.
I dag fanger hele fiskeflåten der ute rundt to tonn kveite hver dag på ett år,
noe som betyr at det er tusen ganger mindre kveite i dag enn det var da.
Vi er i krig med havet.
Vinner vi krigen, mister vi alt,
for menneskeheten kan ikke leve på en klode med et dødt hav.
Den fullstendige industrialiseringen av fisket er problemet.
Vi ødelegger alt i en rasende fart.
Kommersielt fiske var i bunn og grunn tyvfiske i storskala,
og man tok opptil 2,7 billioner fisk hvert år,
noe som tilsvarer å drepe opptil fem millioner hvert minutt.
Ingen annen industri på jorda drepte i nærheten av så mange dyr,
for ikke å snakke om ville dyrearter vi knapt forstår.
Det har ført til at globale fiskebestander nesten står på raden av utryddelse.
Men noe av det mest sjokkerende
kom fra en av verdens ledende fiskerieksperter, som anslo
at om dagens fiskemetoder fortsetter, kommer havene omtrent til å være tomme
innen år 2048.
Jo mer jeg fant ut, jo mer nedslående ble det.
Jeg begynte å forstå hvor tett hver art var forbundet med hverandre,
og hvilken rolle de spilte for å opprett- holde havkjemien og atmosfæren på kloden.
Det høres overveldende ut,
men kraften fra dyrene som beveger seg opp og ned vannsøylen
er med tanke på å blande vannet like sterk som all vind, alle bølger,
tidevann og strømmer i havet til sammen.
Dette har enormt mye å si
for fysikken, kjemien og biologien i havet.
Denne måten sjøen maler på
kan være en av måtene å absorbere varme fra atmosfæren på.
Når dyrene svømmer gjennom vannsøylen, skaper det en kraftig nedstrømning
der varmere overflatevann blandes med kaldere vann lenger ned.
Man må forske mer på det, men reduksjonen av liv
kan forstyrre denne prosessen og bidra til økt temperatur i havet.
Poenget er at havet og dets liv
er mye mer avgjørende for klimaet enn vi noen gang har trodd.
Det viser seg at livet i havet er helt avgjørende
for å holde på karbon og forhindre det i å bli sluppet ut i atmosfæren.
Vi forstår at å la trær stå og å plante flere
hjelper til i karbonregnestykket,
men ingenting er viktigere enn å la havsystemene stå urørt.
Både de store og de små dyrene tar opp karbon.
De binder karbonet når de dykker ned til havets bunn.
Havet er klodens største avløp for karbon.
Vil du sette klimaendringer i søkelyset, er det første du gjør
å beskytte havet. Løsningen er enkel. La det være i fred.
Jeg har en lignelse der jorda er et romskip på en ferd rundt i galaksen.
Én bane tar 250 år å fullføre.
Hvert romskip har sitt system som opprettholder liv,
gir oss mat og luft og regulerer klimaet og temperaturen.
Dette systemet styres av en besetning bestående av mennesker.
Når du har mange nok, går maskineriet i stykker. Da kan ingen reparere det.
Det er dette som skjer nå. Vi dreper besetningen.
Jeg fant ut at et av de viktigste besetningsmedlemmene på romskipet vårt
faktisk var havplanter.
Per 4 hektar kan kystnære planter lagre opptil 20 ganger mer karbon
enn skogene på land.
Faktisk blir 93 % av all karbon på jorda lagret i havet
ved hjelp av vegetasjonen i havet, alger og koraller.
Mister vi bare 1 % av dette økosystemet,
tilsvarer det utslippene fra 97 millioner biler.
Ved å fortsette ekstraksjonen av fisk fra havet
avskoger vi i praksis havet,
ikke bare ved å fjerne fisken.
Det er måten det gjøres på som ødelegger naturlig miljø og økosystemer.
Det som verre er, er at det er ute av syne, ute av sinn.
Tråling var utvilsomt den mest ødeleggende fiskemetoden.
De største slepenotene er så store at de kan ta hele katedraler
eller opptil 13 jumbojet-fly.
Trålene sleper høy vekt langs bunnen
og skraper opp havbunnen, som en gang var full av liv.
Igjen står en gold ødemark.
Det er akkurat som å jevne urørt regnskog i Amazonas med jorda,
bare mye verre.
Opptil 10 millioner hektar skog går tapt hvert år,
noe som tilsvarer å miste 27 fotballbaner i minuttet.
Men tråling utsletter omtrent 16 milliarder hektar hvert eneste år.
Dette blir som å miste godt over 4000 fotballbaner i minuttet.
Regner vi det sammen for et helt år, tilsvarer det å utslette et område
tilsvarende Grønland, Norge, Sverige, Finland,
Danmark, Storbritannia, Tyskland, Frankrike, Spania,
Portugal, Italia, Tyrkia, Iran, Thailand
og Australia til sammen.
Hvor er miljøvernorganisasjonene? Hvorfor klør de ikke etter å gjøre noe?
Det er åpenbart. Det skjærer i øynene.
Det er fiskeindustrien som ødelegger fisken og resten av livet i havet.
Hvor mye mer tydelig må det være?
De tier, for det meste. De hever ikke stemmen og sier noe.
De engasjerer seg helt bevisst ikke i det, i den viktigste saken av alle.
Mange forskere mener at omtrent 30 % av havene er beskyttet.
Men i virkeligheten er det bare 5 % av havområdene som beskyttes.
Men det er villedende, for fiske er tillatt i over 90 % av disse områdene.
I virkeligheten blir mindre enn 1 % av havene våre regulert.
Styresmaktene snakker ofte om de beskyttede havområdene.
En minister ble intervjuet, og fikk spørsmålet:
"Hvilken beskyttelse er det dere gir til akkurat dette beskyttede området?
Skal dere beskytte det mot industrielt fiske?" "Nei."
"Mot oljeboring, da?" "Nei."
"Hva er det dere beskytter det mot?"
"Vi vil begrense havpadling i større grad."
Seriøst? Padling? Var dette det eneste hun kunne komme på?
Det er en stor skam.
Når praktisk talt ingen beskyttede områder hadde forbud mot fiske
og fiskebestanden sto på randen av kollaps,
begynte jeg å sette spørsmålstegn ved om bærekraftig sjømat egentlig fantes.
Jeg har lett lenge og vel og prøvd å finne et eksempel på
at fangst i storskala kan være bærekraftig.
Noe sånt fins bare ikke.
Det er vanskelig å si at fiske er greit i noen områder, men ikke i andre.
Hvem setter egentlig grensen?
Hvordan vet du om en fisk blir fanget ulovlig,
eller stammer fra en bærekraftig fiskerimetode?
Det skjer ikke. Det er umulig. Det fins ikke noe bærekraftig fiske.
Det er ikke nok fisk til det. Nå er alt liksom bærekraftig.
Dette er bare markedsføring.
Du er uenig med organisasjoner
som anbefaler å spise mer bærekraftig sjømat for å beskytte havet?
Jeg er helt uenig i dette.
De prøver å fremstå som om de mener som flertallet.
De som spiser fisk, skal støtte dem.
Dette var et problem da jeg var leder for Sierra Club. Deres problem.
De ville ikke gå ut mot jakt, fiske, eller kjøttspising.
Da trodde de at de ville miste støtte fra medlemmene.
Mange av gruppene vil utnytte problemet, ikke løse det.
Det fins mange grupper mot klimaendringer,
innen miljøvern og så videre. Det er forretning. Man skal føle seg bra.
Jeg så på Oceanas nettsider.
De var den største havverngruppen i verden,
men de nevnte ikke én eneste gang å redusere eller fjerne sjømatforbruk.
I stedet sier de at en av de beste måtene å redde fisk på, er å spise fisk.
Oceana fremmet bærekraftig fiske,
derfor ville jeg møte dem for å få en forklaring.
Hva betyr egentlig bærekraftig fiske? Hvem avgjør hva det er?
Det er et spørsmål til ettertanke. Bærekraftig…
Man har ikke definert bærekraftighet.
Det fins ikke noen definisjon av begrepet bærekraftighet i seg selv i fisket.
Er det ikke da forvirrende å si "spis bærekraftig fisk",
om det ikke fins en universell definisjon?
Helt klart.
Akkurat nå kan ikke forbrukerne vite hvilken fisk som er bærekraftig og ikke.
Det fins mange råd, men det er sant. For- brukeren kan ikke ta informerte valg nå.
Om ingen vet hva det egentlig betyr, er det ikke mer effektivt
å redusere eller eliminere sjømatforbruket?
Hadde ikke det vært det beste for havet?
Det er…
Det er vanskelig å svare på et spørsmål som krever så grundig refleksjon
med så liten betekningstid.
Vi kan ikke avgjøre det. Vi blir aldri stilt det spørsmålet.
Dere skriver det bare på nettsidene. "Det første du kan gjøre for havet,
er å redusere inntaket av fisk." Noe sånt.
Jeg forlot Oceana-kontoret med mindre tro på gruppen enn da jeg kom.
Skuffa over at de ikke kunne svare på et så enkelt spørsmål om bærekraftig fiske.
Kanskje fikk jeg bedre svar hos myndighetene.
Det var det neste beste å gjøre, sa Oceana på nettsidene.
Derfor dro jeg til topps
og fikk ordnet et sjeldent møte med EU-kommisæren for fiske og miljø,
som nylig hadde fått vedtatt å forby engangsplast.
Hva er definisjonen av bærekraftig fiske?
Se for deg at du har penger i banken, du har kapitel, og setter inn, jeg vet ikke,
100 euro i banken.
De 100 euroene, kapitalen, får du renter av.
Så lenge du tar ut rentene og bruker dem uten å røre kapitalen,
er det bærekraftig.
Så fort du også tar av kapitalen, er du inne i en ikke bærekraftig syklus.
Hvis vi bruker din parallell fra økonomien, står ikke havene bare i gjeld,
de er i en stor nedgangsperiode. Vi burde ikke bruke penger vi ikke har?
Vi kan ikke gå til det ytterpunktet og si: "Eneste løsning er å slutte å fiske."
Det tror jeg ikke at vi kan gjøre.
Men din regjering går langt for å forby engangsplast,
mens fisket ødelegger mye mer.
Hvorfor får fiskeindustrien en slik spesialbehandling?
Jeg mener ikke at vi skal slutte å fiske.
Jeg mener at vi skal fiske mye mer bærekraftig.
Mer bærekraftig fiske betyr å gjøre mer av noe som ikke fungerer.
Noe som ikke kan defineres.
Men uten noen klar definisjon,
hvor står da gruppene som sertifiserer bærekraft, som MSC,
som fortsatt ikke har svart.
Mener du Marine Stewardship Counsil? Å, herregud.
Der ledet du meg inn på Marine Stewardship Council, ja.
Hvor mye skal jeg si? De har sertifisert fiskeri
som fanger overveldende store mengder bifangst.
Det blir oversett, siden nivået av bytter i seg selv anses som "bærekraftig".
Men det bryr ikke forbrukeren seg om.
De vil vite at ingen pattedyr i havet blir drept, at ingen sjøfugler dør
for at de skal få fisk på bordet.
I noen tilfeller er merkevaren på boksen ikke verd en dritt.
På papiret fremstiller det som om det å spise bærekraftig produsert laks
er bedre enn å drepe en makrellstørje.
Dette rettferdiggjør det for forbrukeren.
Det er som å si at det er mer bærekraftig
å skyte en isbjørn enn en panda.
Når ingen av delene er bærekraftig eller riktig å gjøre i virkeligheten.
Tror du at det er mulig å få et intervju med MSC?
Det tror jeg ikke kommer til å gå. Det er ingen på kontoret nå.
Det er mange konferanser.
Etter å ha fått avslag på spørsmålet om intervju flere ganger,
bestemte vi oss for å besøke kontoret.
Hei. Jeg heter Ali.
Jeg har prøvd å få til et intervju med MSC i månedsvis,
og jeg har noen spørsmål om bærekraftig fiske.
Er det noen som kan slå av en prat her?
Vi fikk vente til de fant noen som kunne snakke med oss.
Etter en halvtime med blikk fulle av panikk ble vi bedt om å dra.
Jeg ble nettopp avspist av MSC igjen.
Verdens største organisasjon for bære- kraftig sjømat vil ikke snakke med meg.
Nå kunne jeg bare prøve å følge pengestrømmen.
Det tok ikke lang tid før jeg fant en enorm interessekonflikt.
En av grunnleggerne av MSC var selskapet Unilever,
som var en stor sjømatprodusent.
På tross av at utallige fisker var tømmende og destruktive
ble bare et par nekta sertifisering på over 20 år.
Men det mest sjokkerende var å finne ut at over 80 %
av inntektene på nesten 30 mill. pund i året
stammet fra lisensiering av logoen på sjømat.
Jo flere merker de delte ut, jo mer penger tjente de.
Jeg kunne aldri stole på disse merkene noen gang igjen.
Andre forsøk på å regulere bransjen gikk også ganske dårlig.
Observatører fra styresmaktene, som skulle overvåke skipsaktivitet,
ble drept til sjøs og kasta over bord, som Keith Davis.
En 41-årig observatør fra USA,
som nylig ble savnet utenfor Peru, og aldri ble sett igjen.
I Papua Ny-Guinea ble 18 observatører meldt savnet på bare fem år.
Og på Filippinene i 2015
fikk observatøren Gerlie Alpajora
dødstrusler fra familien til en fisker som ble arrestert for ulovlig fiske.
Kort tid etter kom væpnede menn hjem til henne.
Hun ble myrdet hensynsløst med et skudd mot hodet
foran de to små guttene hennes.
Når vi ser på fiskeforbrytelser, må vi se på det som kriminalitet over landegrenser.
De samme syndikatene som står bak ulovlig fiske
er de samme kriminelle gruppene bak dopsmugling,
menneskesmugling og annen kriminalitet.
Stiller du deg i veien for dem, setter du livet ditt på spill.
Men ikke la deg overraske over hvor lang myndighetene vil gå
for å forhindre deg i å avsløre økonomiske aktiviteter de subsidierer til sjøs.
En subsidie er penger fra skattebetalere en bransje får
for å holde prisen på et produkt kunstig lav.
Og i et økende antall land
går mer penger ut enn verdien av fisken som kommer inn.
Spiser du ikke fisk, støtter du fortsatt fiskeindustrien.
Du betaler for den over skatteseddelen.
Dette er sjokkerende. Vi subsidierer fiskeindustrien
med rundt 35 milliarder dollar,
noe som er samme beløp, ifølge FN, som det vi trenger for å stanse hungersnød.
Subsidier oppsto for å kunne sikre at vi hadde matsikkerhet.
Men ironisk nok er de nå årsaken til en utrygg matsituasjon
i mange utviklingsområder.
Fiskeriet fra EU på steder som i Vest-Afrika
drives frem av subsidier fra EU.
Det betyr at lokale virksomheter ikke kan konkurrere med de økonomiske musklene
til EU.
Det er en fortsettelse av en historie om å plyndre det afrikanske kontinentet.
De intense fiskeriene utslettet ikke bare fisken,
de ødela også økonomiene.
I USA blir en av tre importerte fisker som er fanget i naturen,
fanget ulovlig. Derfor selges de også ulovlig.
De blir stjålet, ofte fra land som trenger mye,
der man nå kriger over fisk.
En av årsakene til at man har beryktede pirater i Somalia,
som fryktes over hele verden, er faktisk ulovlig fiske.
En gang var de bare fiskere, som ville fø familiene sine.
Da borgerkrigen brøt ut i Somalia, kom ulovlige fiskefartøyer fra utlandet,
dagens egentlige pirater til sjøs,
og invaderte farvannene og tok fisken.
De tok maten ut av munnen deres
og ga ikke somaliske fiskere annet valg enn å finne en annen jobb.
Denne plyndringen av Afrikas kyst skjedde over hele kontinentet.
Sea Shepherd våget å prøve å få slutt på dette sammen med myndighetene,
for å finne og arrestere ulovlige fiskefartøy
på steder som Liberia.
VEST-AFRIKA
På tross av advarslene mot å reise hit ble vi med Sea Shepherd
for å komme til problemets front.
Vi har for det meste internasjonale flåter
fra land som alt har utarmet sine lokale bestander.
De presser på lenger og lenger unna for å gjøre opp for det.
De bruker mer og mer sofistikert teknologi for å øke fangsten.
De internasjonale flåtene kommer hit og fisker ulovlig…
Det de fanger er verdt enormt mye. Det er som et gullrush.
Kystfarvannene har nå blitt
åpne for alle, helt til inntil nylig, da vi bestemte oss for å sette fokus på det
og patruljere.
Når militæret er med ute på tokt, har vi høyeste krisealarm.
Vi vet at det fins pirater. Det er helt klart farlig.
FARVANNENE VED LIBERIA - 108 KM UTE TIL SJØS - PATRULJE FOR Å TA TJUVFISKERE
Da vi kom dit, ble det tydelig hvorfor havet rundt Vest-Afrika
var verd å beskytte.
Det var hjem for en av de siste skansene for livet i havene våre.
Her bugnet det av sjeldent og vidunderlig dyreliv i alle former.
Talløse arter reiste over Atlanterhavet for å komme til disse farvannene.
Et tilfluktsted for paring og næring. De levde i en harmoni jeg aldri hadde sett.
Men en annen art reiste gjennom farvannene av en helt annen grunn.
Raskt så vi hvordan Sea Shepherd
og kystvakten i Liberia sporet opp og bordet fiskefartøy.
Arter jeg aldri hadde sett før døde i garnene før jeg engang fikk anerkjent dem.
Men dette fortsatte under dekk. Det ble tydelig at fartøyene
var mer som flytende slakteri.
Vi er under dekk på en av de konvensjonelle fiskebåtene.
Dette er toppen av isfjellet. Dette dekker hele båten.
Det kan være hundretusener av fisk. Du må ha en militæroperasjon for å komme inn.
Ingen vet om fisket deres ikke er bærekraftig.
De kan selge det som bærekraftig.
Hvordan kan man håndheve lovgivning om bærekraftig fiske,
med så mange båter så langt til sjøs?
Jeg forstår ikke hvordan det kan være mulig.
FARVANNET UTENFOR LIBERIA
Det er i nattens mulm og mørke at tjuvfisket virkelig lever.
Fartøy går inn i andre lands farvann og stjeler fisk, uten at noen oppdager det.
Men det er også nå at Sea Shepherd virkelig kan gjøre jobben sin.
Ja, vi border fartøyet. Så raskt som mulig.
Mottatt.
Sea Shepherd har akkurat fått øye på en båt.
På radaren. Det kan være et ulovlig fiskefartøy.
Det finner vi ut nå.
Skipet var en kinesisk tråler.
I baugen lå enorme mengder tjuvfisket fisk.
Fartøyet ble anholdt og bøtelagt. Dette var bare én seier,
men det sendte et tydelig budskap til skipene der,
om at den ulovlige virksomheten fikk følger.
Vi lå ved det tjuvfiskerfartøyet etter soloppgang. Skipet skulle til havna.
Da så jeg noen ro bort til skipet.
Jeg husket piratadvarselen fra forsvarsministeren,
men de her så ikke ut som pirater.
Hvorfor risikerte de livet på åpent hav i en liten kano?
Plutselig fikk jeg se dette.
De var sultne.
Disse menneskene har bodd langs kysten gjennom alle tider.
Dette er slik de brødfør seg.
Da vi tillot at industrielt fiske kom så nær bostedene deres,
fjernet det deres fangstmuligheter.
Om han ikke kan fange det han skal,
siden et kommersielt fartøy tar opp alt derfra,
så må han dra lenger ut.
De er her ute uten redningsvest. Det er farlig. Alt kan skje.
Faller du ut fra båten eller kanoen, så er det over.
Fiskere ute til havs har noen av de farligste jobbene i verden.
Over 4500 amerikanske soldater ble drept
i Irak-krigen gjennom 15 år.
Men på samme tid døde 360 000 fiskere mens de var på jobb,
og det er forventa at 24 000 arbeidere dør hvert år.
Kanofiskere i Vest-Afrika
har den høyeste dødeligheten av alle fiskere på jorda.
Enormt mange mennesker var avhengige av fisken, som nå er borte.
Det har ført til stor sult, ikke bare langs kysten,
men også 160 mil innover i landet.
Hva gjør folk fremfor å fiske? De jakter på ville dyr på land.
Det har ikke bare hatt voldsom innvirkning på dyrelivet på land,
men har også hatt voldsom innvirkning på menneskene,
pga. handelen med kjøtt fra villdyr,
som er ansvarlig for Ebola-epidemien.
Dette er bekreftet. Det fins i forskningen.
Tyveriet av fiskebestander forsterker
eller er årsak til Ebola-utbrudd i Vest-Afrika.
Reisen i Liberia nærma seg slutten.
Jeg lurte på om det fantes alternative fiskemetoder
som kunne bidra med en løsning både opp mot miljømessige
og menneskelige følger fra denne industrien.
Et lite glimt av håp kom frem da jeg så oppdrettsanleggene.
En industri med et rykte for å være en miljøvennlig måte å produsere mat,
uten alle problemene fra fisk som ble fanget til havs.
Ingen bifangst, ikke noe tjuvfiske, ingen ødeleggelse av havbunnen,
ingen truede arter ble drept
og ingen farlige arbeidsforhold. Det var dette jeg så etter.
Mange trekker slutningen om at bærekraftig sjømat stammer fra oppdrett,
ikke fiske på åpent hav, men det er virkelig ikke sånn.
Det fins så mange andre utfordringer knytta til oppdrett.
Forurensning, sykdommer. Vi må spørre om hvilken mat fiskene får.
Hvilken mat fikk de?
Bransjen hevder at 1 kilo laks bare krever 1,2 kilo fôr.
Jeg fant ut at maten er svært prosessert,
og er laget av tørka fiskemel og fiskeoljeekstrakt,
noe som krever enormt mye fisk for å produsere.
Du trenger egentlig mye mer fisk til fôringen enn det som noen gang kommer ut.
Oppdrett var egentlig bare villfisk i forkledning.
Det som var mer sjokkerende, var omfanget av oppdretten.
I dag kommer omtrent 50 % av verdens sjømat fra slike oppdrettsanlegg.
Enorme bur i havet, som inneholder titusener av fisk.
Vi bestemte oss for å dra fra Liberia og tilbake til Skottland,
en av verdens største lakseoppdrettere.
Siden ingen av de store selskapene ville snakke med oss,
snakket vi med noen av bransjens største varslere.
Oppdrettsnæringen i Skottland er veldig mektig.
De tjener milliarder,
og med deres ressurser kan de ta over fortellingen,
og sikre at den eneste informasjonen som kommer ut,
er det de er fornøyd med.
Da jeg skulle dokumentere problemene, dro jeg til et oppdrettsanlegg.
Der filmet jeg en av de verste lakselusepidemiene som har vært filmet.
Corin fikk filmet laks som ble spist levende,
infisert av lakselus.
En vanlig problemstilling for oppdrettere over hele verden.
Det var trist å tenke på at en så fantastisk art,
som hadde utviklet seg i millioner av år, svømt over hav
og kom seg opp elver for å finne samme gyteområde
som de ble født i, nå måtte svømme rundt i sin egen dritt.
Hvert oppdrettsanlegg i Skottland anslås å produsere like mye avfall
som en by med 10 000 til 20 000 mennesker.
Slår man det sammen, anslår man at oppdrettsnæringa i Skottland
produserer like mye organisk avfall som hele Skottlands befolkning på ett år.
Neste aktivist jeg ville møte, var Don Staniford.
Han hadde filmet i skjul for å avsløre oppdrettsanleggene i årevis.
Vi ble med med skjult kamera.
Vi er på Marine Harvests lakseoppdrettsanlegg, og det er fælt.
Slik stinker skotsk laks.
Det er her laksen dør etter å ha vært i oppdrett.
Rundt 50 % av laksen dør fra den blir født og til den kommer på tallerkenen
Dette er Dødsfjellet.
Dette er symbolet på oppdrett satt i system.
Fisken dør av anemi, lakselus, smittsomme sykdommer,
klamydia og hjertesykdom. Dette er misbruk.
Det er langt unna å løse matproblemene i verden.
Lakseoppdrett er bortkastede ressurser. Biologisk tullprat.
Stanken var forferdelig.
Dette var ikke den oransje og rosa laksen jeg hadde sett i reklamene.
Laks fra oppdretten,
uten tilsatt farge i fôret, er helt grå.
Så grå at oppdrettere kan velge fra et fargekart,
akkurat som du gjør når du maler.
Du kan velge hvor rosa laksen du produserer vil bli,
Det er ikke opp til meg å si,
men det later til at folk spiser grå laks som er malt rosa.
Dette var det virkelige monsteret i Skottlands innsjøer.
Men miljøavtrykket ved oppdrett stoppet ikke med bare fisk.
En av verdens viktigste habitater er mangroveskog.
Mangroveskog er egentlig stormbarrierer.
De beskytter omgivelsene mot storm, selv mot tsunamier.
Likevel har 38 % av verdens mangroveskoger blitt ødelagt
av reke- og kongerekeoppdrett.
Men det er fôret til rekene som har størst påvirkning på menneskene,
siden det avhenger av slaveri.
Vi hører mye om bloddiamanter. Dette er blodreker.
Dette bildet tatt fra oven viser en fisker i Sørøst-Asia
som skriver en hemmelig beskjed til dronen uten at kapteinen ser det.
KOM HIT, VÆR SÅ SNILL
Slaveri til sjøs er et enormt problem.
Det er vanskelig å komme med nøyaktige anslag,
siden dette går fullstendig under radaren.
De som driver med dette misbruket, vil ikke at noen skal finne ut om det.
Jeg peker på Thailand.
I regionen er det omtrent 51 000 fiskebåter,
som fisker under thailandsk flagg.
De måtte finne en mye billigere måte å fiske på for å fange mindre fisk.
Det er her den grunnleggende sårbarheten oppstår.
De fleste båtene hadde ikke lønt seg økonomisk uten gratis/billig arbeidskraft.
Da jeg begynte reisen, ante jeg ikke at den førte meg hit.
Men tenk at fiskeindustrien var så korrupt.
Jeg fikk motstridende svar på nett, så jeg ville spørre industrien rett ut.
På en internasjonal sjømatmesse, bare åpen for dem i bransjen.
Vi lagde falske visittkort fra et falskt sjømatselskap for å snike oss inn,
og det fungerte,
og så filmet vi samtalene mine med representanter fra Thailandsk sjømat.
-Jeg har undersøkt litt… -Undersøkt?
Undersøkt, ja. Jeg fant ut at mange av rekene og kongerekene fra Thailand
stammer fra slavearbeid. Folk som blir kidnappa…
Det er ikke sant!
-Lyver de, altså? -De lyver.
-Det fins ikke noe slaveri, altså? -Nei.
-Hvorfor påstår de det, da? -Jeg vet ikke…
-Det er… -Det er forretninger, ikke sant.
Helt klart. Forretninger.
Jeg var så lei av alle selskaper og organisasjoner
som blåvasket sannheten, men ærlig talt,
så visste jeg ikke hva jeg skulle tro. Jeg kunne bare finne ut
om slaveri i fisket fortsatt fantes
ved å snakke med fiskerislavene selv.
Fins det noen sikkerhetsmessige utfordringer ved å lage denne filmen?
Ja, og alvorlige også. Jeg tenker at du tar en risiko ved å overse dem.
Man ser at folk blir drept.
Noen av de involverte, er drapsmenn.
Noen kan drepe deg. Det er mulig.
Om du er dum, og på feil sted til feil tid.
Du kan bli offer for
urettferdige eller uforholdsmessige handlinger fra politiet,
som er betalt. Et offer for korrupsjon. Du må være svært forsiktig.
Sikkerhetstiltakene du tar med deg
kan bety forskjellen på liv og død.
Vi ankom Bangkok med informasjon om et overgangshus for slaver som hadde rømt.
Vi visste at det å filme intervjuene
og kaste lys over forbrytelsene i landet
påførte oss selv om dem rundt oss en risiko.
THAI-OVERSETTER
Ikke film ansiktet mitt. De kan ta meg for at jeg hjelper dere.
Vi kunne bare krysse fingrene og håpe på de svarene vi ønsket oss.
HEMMELIG STED SØR-THAILAND
Kan du først fortelle meg hvor lenge du var på disse skipene?
Jeg var på sjøen i ti år, to måneder og to dager.
Jeg var redd, det må jeg være ærlig om.
Ingen kom seg ut av skipet. Det var vakter som fulgte med på oss.
Jeg var på sjøen i seks år.
Jeg var så deprimert at jeg prøvde å ta livet mitt tre ganger.
Da jeg møtte kapteinen på land, drakk vi og hadde det gøy.
Men da jeg kom om bord og skipet la fra kai,
endret kapteinen seg fra snill til slem.
Det var som om vi ikke kjente hverandre.
Han mobbet meg og plaget meg, som om vi ikke kjente hverandre.
Han kasta kokende vann på oss da vi var syke og slitne,
slo oss når han ikke var fornøyd. Han brukte en jernstang.
Han truet oss med en pistol.
På skipet som jeg var på,
la de noen ganger lik i fryseren etter at noen ble drept.
På skipet mitt hoppet gutter i sjøen og druknet.
Jeg så likene av dem flyte i vannet flere dager etterpå.
Jeg syntes synd på foreldrene deres, de ville aldri få vite at sønnen var død.
Når skipene er ute midt på havet, om det oppstår problemer,
så kan de kaste deg over bord, ut i sjøen.
Da kan de bare si til myndighetene
at du var syk og falt over bord.
Folk ser ikke på hvordan vi fanger sjømaten.
De bryr seg bare om forbruksaspektet.
Mye av sjømaten vi konsumerer i dag, stammer fra slaveriet.
Fra tvangsarbeid.
Aller helst burde alle slutte å støtte opp om dem.
Hvis det er mulig.
Kan du ta oss til slaveskipene, eller er det for farlig å filme det?
Det er farlig for dere å lage denne dokumentaren og filme skipene.
Er dere redd for å dø, må dere dra hjem.
Da kameraet ble slått av, fikk vi vite at intervjuet måtte avsluttes.
Politiet var på vei,
Noen hadde rapportert oss for å filme uten tillatelse.
Vi måtte dra umiddelbart.
Det var trist å forlate Thailand så plutselig,
vel vitende om at unge menn var fanget på fiskebåter og aldri fikk dra hjem.
Etter å ha risikert vår sikkerhet, følte jeg meg maktesløs.
Særlig siden jeg visste at myndighetene også var med på å dekke dette til.
STORBRITANNIA
Vel hjemme var det flere uker siden jeg hadde tatt i et kamera.
Alvoret hadde senket seg. Jeg var overveldet.
Flere måneder tidligere hadde vi bestilt tur til Færøyene,
en liten øygruppe i Nord-Atlanteren, som drev med gammel hvalfangst.
Vi bestilte reisen da jeg trodde at hval- fangst var en av havets største trusler.
Etter å ha sett større avtrykk og menneskerettighetsbrudd,
virket det som å ta et steg tilbake.
Men denne typen hvalfangst, kalt grindhvalfangst,
hadde nylig blitt fremhevet som en bærekraftig hvalfangst,
og de sa at arten ikke var utrydningstruet. Fangsten på den
ødela ikke miljøet på noen måte, sa de.
Hvaler var selve grunnen til at jeg begynte denne reisen.
Jeg var skeptisk til hvor bærekraftig det kunne være.
Derfor bestemte vi oss for å ta en siste tur, til Færøyene.
Vi håpte å få sett en slik jakt
og snakke med en hvalfanger.
Noen år er det bare hvalfangst noen få ganger på øyene.
Andre år er det ingen hvalfangst.
Vi ventet tålmodig på å høre om jakt i ti dager,
og til slutt fikk vi en telefon.
Blir det grindhvaljakt? Hvor langt unna?
Ok.
Hvannasund? Hvordan staver du det?
H-V… Greit.
S-U-N-D.
Jeg vet hvor det er. Ok. Vi ses senere.
FÆRØYENE
DREKTIG HVAL
I kaoset med alt som plutselig skjedde forsto jeg til slutt bærekraftighet.
Det betydde bare at noe kunne fortsette for alltid.
Uansett hvor mye lidelse det forårsaket.
Grindhvaljakten var vel så bærekraftig som den kunne bli.
Men jeg begynte å lure på om bærekraftighet
var riktig målestokk for hvordan vi behandlet havet.
HVALFANGER FRA FÆRØYENE
Jeg føler meg ikke som et dårlig menneske.
Om noen sier: "Du er et dårlig menneske, som dreper en hval."
Jeg dreper heller én hval enn 2000 kyllinger.
Det er omtrent like mye kjøtt.
Om verden rundt vil ta 2000 liv og vi tar ett, så får det være greit.
Jeg føler meg jo sånn sett som et bedre menneske enn andre,
som tenker: "Ja, vi spiste laks i går kveld."
Ikke sant?
Fire mennesker som spiser laks. Da ble to eller tre laks drept.
Føler du deg virkelig vel med å drepe to laks for å få middag?
Jeg følger tankerekken til folk som sier:
"Vil du spise, må du ikke drepe noe."
Å bare spise grønnsaker, frukt og sånne ting.
Jeg følger det, men jeg følger ikke folk som sier:
"Du må ikke drepe grindhval." Og så dreper de eller spiser andre dyr.
For meg har en fisk, en kylling og en hval akkurat samme verdi.
De har ett liv. Og…
Noen sier at man ikke trenger dem for å få mat,
men det er dette vi driver med.
Jeg var ikke enig i alt han sa, men hvalfangeren hadde et poeng.
Jeg hadde jo bare sett på fisk
og annet liv i havet med tanke på bærekraftighet og avtrykk,
men jeg hadde aldri vurdert livet til dyrene, eller om de hadde følelser.
For meg er det bemerkelsesverdig at man spør: "Føler fisk smerte?"
Dette er sunn fornuft for en forsker.
Fisker har et nervesystem.
De har de samme bestanddelene som andre virveldyr.
De har kapasitet til å føle på et nivå jeg ikke egentlig kan se for meg at vi kan.
Vi føler smerte og berøring.
Men fisk har en lateral linje langs siden
som kan fange opp selv de minste bevegelsene i vannet.
Tusen fisk kan bevege seg som én fisk.
De som sier at det ikke spiller noen rolle med fisk, de føler ingenting,
eller at de ikke kan oppleve smerte eller være fare i fremtiden.
De har vel ikke observert fisk.
Det er bare en rettferdiggjøring av å gjøre forferdelige ting
mot uskyldige skapninger.
Det er den eneste forklaringen jeg kommer på for å behandle fisk
på en så barbarisk måte.
-Spiser du ikke fisk? -Jeg spiser verken fisk eller andre dyr.
Et av EUs forskningspaneler
konkluderte med at fisk føler smerte og opplever frykt.
Akkurat som delfiner og hvaler kan også fisk ha sammensatte sosiale liv,
de kan alliere seg med andre arter for å finne mat.
Forskere har en gang for alle bevist intelligens, minne
og følelser hos dyrene.
Fisk og krepsdyr er mye liker oss enn vi hadde forventa.
Det var nok fiskene som fant opp de kjente følelsene våre.
De har eksistert lenge.
De har utmerket syn og hørsel, berøringsfornemmelse, lukt og smak.
De har riktige smertereseptorer for fysisk, kjemisk og varmerelatert smerte,
de samme tre som vi har.
Det er også bevist at fisk viser nysgjerrighet,
kanskje bekymring og frykt,
når de ser andre fisk bli tatt ut av tanken
og kuttet opp på ei fjøl utenfor tanken.
Det kan være familie eller slektninger, eller fisk de har funnet ut at de liker.
Det kommer mer forsking nå om hvordan dyr bestemmer ting demokratisk.
Sild har en ganske interessant kommunikasjonsform.
De fjerter for å kommunisere.
Om 60 % av silda i stimen fjerter,
betyr det ikke overraskende at de må dra videre.
De bruker faktisk det som kommunikasjonsverktøy.
Jeg klarer ikke å holde meg alvorlig.
Det var gøy, men jeg har alltid fått høre at sjømat er viktig i et sunt kosthold.
Jeg hadde fortsatt spørsmål.
Hva går jeg glipp av om jeg slutter å spise sjømat?
Om du slutter å spise sjømat, vil du gå glipp av
alt dette giftige tungmetallet. Kvikksølv, ikke sant?
Du kommer til å redusere inntaket av giftstoffer og PCB,
de andre stoffene som forgifter organismer.
Næringskjeden i havet
er den mest konsentrerte kilden til industriell forurensning.
Fins det ren fisk? Det fins skitten fisk og skitnere fisk.
Ser du på den hovedsakelige kilden til dioksiner, tungmetall og PCB,
heksaklorobensen,
plast og kullrelaterte kjemikalier.
Uansett forurensningskilde fra industrien, så er konsentrasjonen høyest i fisk.
Det er jo der giftstoffene havner til slutt.
Kvikksølv er helt klart et giftstoff for kroppen.
La oss si at kvikksølv fra en bransje forgifter lufta eller vannet.
Små bakterier og plankton tar opp kvikksølvet.
Så spiser små skapninger dem.
Så bli mindre fisk spist av større, og så videre.
Dette kalles bioakkumulasjon.
Det fins andre ting i fisk enn omega 3-fettsyrer.
Giftstoffene overgår ofte effekten av næringsstoffene.
En vanlig oppfatning er at fisk er den beste kilden til omega 3-fettsyrer,
men folk forstår ikke at fisk ikke lager omega 3 selv.
Det er algecellene som lager omega 3-fettsyrene,
og fisken svelger algecellene.
Og algenes DHA er det som havner i fiskekjøttet,
slik at når vi dreper fisken og moser kjøttet
for å få ut tranen for å få omega 3.
Det er egentlig bare algeolje.
Hvorfor ikke bare spise algene, som har det vi ser etter?
Hvorfor tulle med stråmannen? Vi kan jo bare spise kilden.
Vi grunnla New Wave Foods for å utfordre sjømaten,
ikke havene, ved å skape sjømat av sjøplanter
Smaken kommer fortsatt til å være der.
Det er deilig. Men du vil savne kolesterolet. Det er ikke noe PCB.
Ikke noe kvikksølv eller tunge antibiotiske stoffer.
Du får alt du vil ha fra sjømaten, men ikke det negative.
Plantebaserte løsninger er det beste vi har for framtida.
Konvensjonelt landbruk med kyr og kylling gir et enormt avtrykk på havet.
Biproduktene fra prosessen skaper dødsoner i miljøet.
Fiskeri og oppdrett også. Vi kan finne alternativer
som er like deilige og sunne for deg,
men bedre for miljøet. Hvorfor ikke bare gjøre det?
Jeg hadde kommet langt på reisen.
På tross av å være vitne til katastrofal ødeleggelse,
beundret jeg havet mer nå enn noen gang før.
Jeg følte meg styrket av lærdommen, og gledet meg til å prøve dette i praksis.
Selv om jeg fortsatt plukker søppel
og har begitt meg ut på å fortsatt undersøke
og rapportere miljømessige forhold.
Med så mange plantebaserte valg
for nesten all sjømat jeg kunne tenke meg…
PLANTEBASERT FISH & CHIPS
…forsto jeg at det nest beste jeg kunne gjøre hver dag
for å beskytte havet og livet i havet, som jeg elska,
rett og slett var å ikke spise noe av det.
Beskytter vi mer og fisker mindre, og gjenoppretter balansen
og det sunne økosystemet,
har de en god mulighet til å klare seg i tida framover.
Det fins et håp, siden økosystemene i havet
gjenoppretter seg raskt om de får anledning.
Da ser man revene vokse frem igjen,
at de store fiskestimene kommer tilbake.
Da ser vi igjen hvaler langs kysten. Dette er innen rekkevidde.
Vi kan klare det.
Utsiktene for at havet kan bygge seg opp igjen er utrolig spennende,
men det kan bare skje om veldig store områder av havet
stenges for kommersielt fiske.
Myndighetene er kanskje ikke klare for å gjøre noe,
og industrien i seg selv er jo egentlig ikke regulert.
Det eneste etisk riktige å gjøre er å slutte å spise fisk.
Det er ikke for sent å satse på vårt beste håp her i livet,
at vi kan få ha vårt hjem her i universet.
At vi respekterer det vi har, beskytter det som gjenstår
og ikke lar noen arter unnslippe.
Det meste positive og negative som skaper endringer for vår sivilisasjon,
begynner med noen. "Noen."
Og ingen kan gjøre alt, men alle kan gjøre noe.
Og noen ganger er det store tanker som utgjør den store forskjellen.
Det er det vi kan gjøre. Det er det du kan gjøre akkurat nå.
Se deg i speilet og finn ut av det. Bare gjør det.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen