Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Doamnelor și domnilor, ‎să-l aplaudăm pe Khalid Bounouar!
‎DJ Wati, frate!
‎Minunat!
‎În sfârșit, am revenit!
‎Mă bucur să fiu aici. E grozav!
‎E o nebunie!
‎Coronavirusul ăsta ne-a zăpăcit.
‎A fost o nebunie în toiul pandemiei.
‎Ești blocat cu familia permanent.
‎La mine a fost nasol. ‎Eram 48 într-o cameră.
‎Toți frați. A fost tare greu.
‎Apoi, mă sunau toți prietenii odată. ‎Sunau în fiecare zi.
‎Toată lumea era plictisită.
‎Mă sunau toți zilnic.
‎Dar nu erau apeluri normale. ‎Nu, erau apeluri video.
‎Dintr-odată, făceam apeluri video ‎de grup pe WhatsApp.
‎O persoană îi sună pe toți ‎prin apel video.
‎Și nu sunau să întrebe ce fac. Nu!
‎Primul lucru care m-au întrebat ‎prietenii mei arabi a fost:
‎„Frate, ai nevoie de măști?”
‎Voiau să-mi vândă măști.
‎Spitalele și farmaciile nu aveau.
‎Dar prietenii mei arabi aveau.
‎Toți aveau măști la prețuri bune.
‎Toți erau experți și negociau cu mine.
‎Să fim serioși!
‎Toți cei prezenți aici ‎suntem experți în măști.
‎Știm tot despre ele.
‎Ce tip sunt și cum se numesc.
‎Acum un an nu știam nimic.
‎Acum știm. Există FFP2. ‎Cu sau fără filtru.
‎Există KN95s. Acelea sunt chirurgicale.
‎Există măști refolosibile ‎și de unică folosință.
‎Măști din bumbac, ‎din poliester, sintetice.
‎Măști care se spală doar la 70 de grade. ‎Jur, nene! Doar la 70!
‎Nu mai mult, nu mai puțin.
‎Dacă se micșorează la uscător, ‎e vina voastră.
‎Vă încălziți ouăle cu ele.
‎Știm totul despre măști.
‎Suntem specialiști în măști acum.
‎Dacă tot veni vorba,
‎dacă are cineva nevoie de măști, ‎mă găsiți în față după show.
‎Am măști bune la jumătate de preț. ‎Doar pentru voi.
‎Mă bucur că am spectacol în Köln.
‎E frumos.
‎Să fim serioși! Îmi place Köln, ‎dar gara e un dezastru.
‎Eram acolo azi
‎și un tip m-a salutat de departe.
‎Nu mi-a spus pe nume.
‎M-a salutat din sprâncene. ‎Știți ce spun? Cam așa…
‎Atât. Sunt politicos, ‎așa că l-am salutat și eu. Așa…
‎Am comunicat cu sprâncenele. El a zis…
‎Eu am zis…
‎Exact așa am comunicat.
‎Chestia e că-mi dau seama ‎din expresia cuiva
‎dacă mă știe de la televizor
‎sau dacă mă cunoaște personal.
‎Expresia lui a zis:
‎„Te cunosc personal.”
‎Dar nu știu cine era. Nu știam.
‎M-am întrebat de unde-l cunosc. ‎Mi-era jenă să întreb.
‎Gândiți-vă că-l întreb
‎și aflu că am fost colegi ‎de bancă la școală.
‎Ce jenant!
‎Deci n-am întrebat.
‎M-am gândit, ‎apoi el a făcut un pas spre mine.
‎Sprâncenele noastre încă vorbeau.
‎Fac și eu un pas spre el și mă gândesc:
‎„Futu-i! De unde-l știu? ‎Poate că suntem veri.”
‎Am o familie imensă.
‎Se apropia tot mai mult și mă gândeam
‎de unde-l cunosc.
‎Apoi întinde mâna și fac și eu la fel.
‎Sprâncenele erau tot ridicate.
‎Ne zâmbim reciproc și încă mă gândeam
‎de unde-l cunosc. ‎Poate fi unul dintre frații mei.
‎Am atât de mulți frați, ‎încât uneori le uit numele.
‎Dăm mâna și mă tot întrebam cine e.
‎Până la urmă, mi-am retras mâna
‎și, când m-am uitat, am văzut 20 de euro.
‎M-am mirat. Zice: „Credeam că vinzi.”
‎Chestia e că i-am vândut până la urmă,
‎dar tot nu știu cine era.
‎Dacă tot veni vorba,
‎dacă are cineva nevoie de iarbă, ‎sunt în față după show.
‎Vând măști și iarbă la jumătate de preț.
‎Am măști FFP2 cu filtru.
‎Au o cutie în care puneți iarba, ‎apoi o inhalați.
‎Spuneți nu virușilor!
‎Frumos!
‎Cât despre origine,
‎sunt jumătate marocan ‎și jumătate algerian, adică mă urăsc.
‎Da.
‎Pentru cei care știu ‎câte ceva despre politică.
‎Sincer, nu mai vreau să fiu turc.
‎A fost cea mai tulbure tranziție ‎pe care am văzut-o.
‎Toți v-ați spus:
‎„Parcă era marocan și algerian. ‎E și turc?”
‎Știu că nu-s turc, ‎dar nici nu vreau să mai fiu.
‎Chestia e că mulți cred că sunt turc.
‎Nu mă înțelegeți greșit. Nu mă deranjează ‎dacă un german get-beget mă crede turc.
‎Nici eu nu văd diferența ‎dintre germani și olandezi.
‎Mă enervează turcii care mă cred turc.
‎Fiindcă de când eram mic,
‎o mulțime de turci mă întreabă așa.
‎Asta înseamnă: „Ești turc?”
‎Încă din clasa a doua,
‎mă întreabă, în Germania,
‎în limba turcă,
‎dacă sunt turc.
‎Nu înțelegeam de ce.
‎Mi-am întrebat prietenii turci ‎ce înseamnă.
‎Au zis: „Da, Khalid. ‎Te întreabă dacă ești turc.”
‎- „Și ce răspund?” ‎- „Zi așa!”
‎Ceea ce înseamnă:
‎„Nu, sunt marocan.”
‎Când un turc mă întreba ‎dacă sunt turc, spuneam…
‎Odată, am trecut prin Köln ‎și mă întrebau toți…
‎Am dat peste o manifestație a turcilor.
‎Aveam un steag marocan. ‎Erau cam nedumeriți.
‎Dar trebuie să recunosc ‎că vorbesc puțină turcă,
‎fiindcă am crescut printre mulți turci.
‎Ca noi toți, în Germania.
‎Asta înseamnă
‎că, dacă intru într-un magazin ‎unde lucrează turci,
‎vorbim în turcă.
‎Îi salut în turcă. Mă străduiesc cât pot.
‎Intru și spun…
‎Să faceți așa!
‎Face parte din limba turcă. E gestica lor.
‎Intru și zic așa…
‎Poate unii vă gândiți:
‎„Ăsta e salutul de pace în arabă. ‎Pacea fie cu tine.”
‎Așa e, dar eu am spus în versiunea turcă.
‎Arabii spun ‎„Salamu alaikum”, ‎iar turcii spun ‎„Salamu alaikum”.
‎Cu câțiva „u” în plus.
‎Arabii o spun serios. ‎Turcii o spun rânjind.
‎Eu îl salut, el îmi răspunde.
‎Îl întreb în turcă…
‎Îl întreb: „Ce faci?”
‎Zic…
‎El răspunde în turcă…
‎Asta înseamnă „Bine. Tu ce faci?”
‎Și eu răspund…
‎Înseamnă „Bine. Mulțumită lui Dumnezeu.”
‎Și el întreabă…
‎În turcă înseamnă „Ce faci?”
‎Și asta e tot.
‎E toată turca pe care o știu.
‎Singurul lucru pe care mi-l amintesc e…
‎Credea că fac mișto de el.
‎Mai știu ceva în turcă.
‎„Unde e iubita ta?”
‎Amuzant, nu?
‎„Unde e iubita ta?” Ilar.
‎L-am întrebat asta pe un turc pe stradă.
‎Nu-l cunoșteam. ‎Lui nu i s-a părut amuzant.
‎Trecea pe lângă mine și l-am întrebat: ‎„Mehmet, Murat, Ali, Hakan?”
‎- „Da?” ‎- „Așa, Hakan. Știam eu!”
‎Hakan, frate!
‎Era confuz. Zice:
‎„De ce întrebi de ea?
‎O știi pe iubita mea?”
‎Îl așteptam să mă întrebe și el
‎unde e iubita mea, ‎pentru că am un răspuns tare.
‎Foarte haios.
‎Știe cineva turcă din primul rând?
‎Poate tu?
‎O să te întreb unde e iubita ta,
‎apoi mă întrebi și tu la fel.
‎Răspunsul meu e cel mai bun. ‎O să mori de râs.
‎Dacă nu, e vina ta. N-ai umor.
‎Răspunsul meu e super. Ești gata? Da?
‎Cum te cheamă?
‎Akif?
‎Akif? Bine. Un nume minunat.
‎- Ai iubită? ‎- Nu.
‎Din cauza numelui.
‎Nu, vom conti… Bine.
‎Ești pregătit?
‎Bine, n-ai iubită. Am înțeles, Akif.
‎Akif, frate!
‎Asta înseamnă ‎„Iubita mea e acasă și face pâine.”
‎Până a venit la mine o turcoaică ‎și mi-a zis: „E discriminator.”
‎Spune doar: „Face pâine.” ‎Ea hotărăște unde.
‎Nu sunt un turc ‎care-și controlează iubita.
‎Nici măcar nu sunt turc.
‎Tinere, îmi place râsul tău.
‎- Cum te cheamă? ‎- Maurice.
‎- Ești neamț? ‎- Da.
‎- Ea e iubita ta? ‎- Da.
‎Are pașaport german?
‎- Da. ‎- Da!
‎Sunt mândru de tine.
‎Asta e tot ce contează. ‎O să te întreb unde e.
‎Bine?
‎Și tu răspunzi în turcă.
‎Așa spui: „Iubita mea e aici.”
‎Sau doar…
‎Bine?
‎Ești pregătit?
‎„Kız”‎ K-I-Z.
‎Fată.
‎Prietenă, iubită.
‎Acum înțelegi, da?
‎Ca Editura Burda, dar rârâit.
‎Burda.
‎Ești gata? Maurice, da?
‎- Da. ‎- Faceți liniște!
‎Are nevoie de multă energie. Cred în tine.
‎Maurice, frate!
‎Aplauze pentru Maurice!
‎Foarte bine.
‎Bravo!
‎Sunt mândru de tine.
‎A fost grozav.
‎Ați văzut?
‎Părinții mei au venit în Germania ‎în '60 și '70, cu viză de muncă.
‎Azi, sunt pe o scenă din Köln ‎și predau turcă unui german.
‎Asta da integrare!
‎Și nici măcar nu sunt turc!
‎Puteam să vă învăț în marocană. ‎În marocană spunem…
‎Epuizare din două cuvinte.
‎Vreau să spun
‎că părinții noștri au trecut ‎prin multe și au început ceva.
‎Treaba noastră e să continuăm. ‎Sunt Khalid Bounouar.
‎RebellComedy pe viață!
‎Doamnelor și domnilor, ‎vă rog să-l aplaudați pe Salim Samatou!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc din suflet!
‎Mulțumesc! Mulțumesc mult!
‎Vă mulțumesc, oameni buni! Mulțumesc mult!
‎Mai că-mi dau lacrimile că sunt aici.
‎Mulțumesc! Nu-mi vine să cred ‎că sunt din nou în civilizație.
‎Până acum două săptămâni ‎am fost blocat în Bangladesh.
‎N-am putut să plec. A fost jale.
‎Urmăritorii de pe Instagram știu ‎că e o minciună gogonată.
‎Dar…
‎Nu, serios. Eram în vizită la familie.
‎Sunt din Bangladesh, ‎așa scrie pe Wikipedia.
‎Chiar voiam să merg și…
‎Cine a fost acolo?
‎Nu mergeți! Mergeți la raionul ‎de reduceri din Primark.
‎Nu-i nicio diferență, jur!
‎E un simulator perfect pentru Bangladesh.
‎O singură companie zboară la Bangladesh.
‎Compania aeriană se numește
‎„Gardidi Air”. Atât.
‎Cea mai infectă companie aeriană din lume.
‎Chiar și șoferii de autobuz ‎râd de ei. Jale!
‎Mă întrebați de ce.
‎Stewardesele îmi cer mie mâncare. ‎Cum dracu' vine asta?
‎„Când ne primim mâncarea?” ‎„Când ne dai să mâncăm?” Jale.
‎Anunțul oficial al pilotului a sunat așa:
‎„Bună ziua!” Asta a fost tot. Jale.
‎Zic: „Frate, ești…
‎Frate, ești…
‎Ești pilot. Trebuie să spui mai mult.”
‎Zice: „Vreți tricouri? Avem ofertă.”
‎Asta a fost tot.
‎Apoi a venit să vândă trandafiri.
‎„Ia, frate! Ia ăsta, frate! ‎Cumpără trandafiri!”
‎Cu o poză cu copii amărâți. ‎„Ia, frate, te rog! Ia trandafiri!”
‎Zic: „Bine, frate. Cumpăr trei. Dă-mi!”
‎Mi-e frică să zbor.
‎Am stat așa lângă geam, ‎cu ochii pe turbine.
‎Nu era nicio turbină.
‎Doar trei tipi care făceau așa… Atât.
‎Credem că putem zbura
‎Cred că pot atinge cerul
‎„Nu! Pot să ating cerul! Am reușit!” ‎Serios, am avut…
‎De ce m-am dus în Bangladesh?
‎Bună întrebare.
‎Am vrut să fac drumeții. Cine-a făcut?
‎Nimeni. O nebunie. Bravo!
‎Așa e, ‎fiindcă suntem foarte diferiți cultural
‎și drumețiile sunt mai mult
‎apanajul hipioților albi și murdari.
‎Exact. Voi ați spus-o, nu eu. Jale!
‎Cu păr la subsori, ‎nu-și dau cu deodorant, ci cu limete…
‎„Ca să nu poluăm.”
‎Ei fac drumeții.
‎Știți cui le plac?
‎Unui prieten de-ai mei. Serios.
‎Minunatul meu prieten elvețian, ‎Alain Frei.
‎Îl cunoașteți? Îl știți toți.
‎Super! Minunat!
‎Grozav!
‎Ai aplaudat cu foc. Cum te cheamă?
‎Cum?
‎Kellmann? Cel mai tare. Kellmann. Ce tare!
‎Kellman e tare. Fă asta!
‎Îl cunoști.
‎Ai aplaudat cu foc. Super!
‎Kellman îl cunoaște. Îl știi pe Alan, nu?
‎Singurul lucru pe care trebuie să-l știi ‎e că e cel mai alb om din lume.
‎Întrebați-l pe Kellman! Așa e.
‎Are doar două nuanțe de bronz. ‎Alb și cancer de piele.
‎Jur. Folosește vopsea albă ‎pe post de cremă.
‎Așa e. Jur.
‎Albinoșii îl protejează de soare. ‎Zic: „Ia-mă pe mine!”
‎Termină, Kellman! Nu fi hahaleră!
‎Kellman, frate, ce faci?
‎Frate!
‎Nu mă pune să fac asta!
‎Sunt nesimțit că fac mișto ‎de culoarea pielii lui,
‎doar pentru că e alb.
‎#viețilealbilorcontează.
‎Pe bune. Jale!
‎La prima ninsoare, el dispare.
‎Așa spune Kellman. Serios.
‎Aprinzi lumina și e tot acolo. Pe bune.
‎E șeful licuricilor. Serios.
‎Licuricii întreabă: ‎„Cum faci asta? Ești țăran.”
‎Gata! Kellman, nu mă face să fac asta!
‎Ce nesimțit!
‎Încetează! Gata!
‎Am fost la zoo. A dansat cu urșii polari.
‎Cică: „Ești de-al nostru, frate!”
‎Încetează, omule! Frate!
‎Termină!
‎Ce nesimțit sunt!
‎Nu putem să continuăm așa. Sunt nesimțit.
‎Sperie fantomele. Bine, gata!
‎Vreau să spun că e elvețian.
‎A venit la mine și mi-a zis: ‎„Salim, trebuie să facem o drumeție.”
‎Dacă mă întrebați ce limbă am vorbit, ‎a fost elvețiano-germană. Jur.
‎Elvețiano-germana e germană normală,
‎în timp ce-l îneci pe Donald Duck.
‎E elvețiano-germană. Jur.
‎E adevărat.
‎Adevărat.
‎Jale! Pe bune.
‎Serios.
‎Donald, un prosop și…
‎Eu… nu… sunt… aici.
‎Jale!
‎Dacă nu mă credeți, ‎ei îi spun la tacâmuri „tacâmuri”.
‎Jale! Jur pe viața mea.
‎Serios.
‎Știți ce îngrozitor e în turneu cu Alain?
‎Uneori, stă lângă mine la hotel.
‎Eu mă uit la televizor.
‎Și sunt purici la televizor.
‎Așa… Și vine el și zice: „Mamă? Tată?”
‎Zic: „Nu, frate. Este…
‎E televizorul.
‎E televizorul. Este…
‎- „E doar televizorul!” ‎- „Mamă!” Fir-ar să fie!
‎Are cel mai nasol câine ‎pentru un elvețian.
‎Are un mops.
‎Când merg la el, ‎nu știu cine vorbește. Amândoi…
‎Amândoi au vocea la fel. Cam așa…
‎Zic: „Frate, dă-i drumul lui Donald! ‎Ce faci?”
‎A fost jale.
‎Nu credeți ‎că mopșii vorbesc precum elvețienii?
‎Am sunat la Telekom ‎și l-am pus pe mops la telefon.
‎Au vorbit 38 de minute. Jur.
‎Așa e.
‎Serios. Jale!
‎Serios.
‎Nu mergeți niciodată în Elveția!
‎Cei care vreți să călătoriți acolo,
‎mai bine mergeți în Austria. E mai bine.
‎Mergeți în Austria, dar nu la Viena.
‎De pildă, la „O să te dea pe spate”
‎ei spun…
‎Asta înseamnă, puteți căuta,
‎„O să ți-o iei pe la spate.”
‎Jur pe viața mea. Și femeile spuneau asta.
‎„O să mi-o iau pe la spate.”
‎Jur, oameni buni.
‎Jur.
‎„O să ți-o iei pe la spate.”
‎Africano-austriecii spun altfel:
‎„O să ți-o iei prin spate.”
‎Jur. Jale! E 100% adevărat.
‎Asiaticii spun: ‎„O să mi-o iau prin mijloc.”
‎În mijloc e bine. ‎Respect asta. Pe bune. Jale!
‎Știți ce obositor e să mănânci în oraș.
‎Te întreabă chelnerul: „Nu v-a plăcut?”
‎„A fost bun.”
‎„Cârnatul tău e la 7:30. Îl văd.
‎Ori la 6:45, ori la 7:15, altfel…”
‎Îți primești banii înapoi. Super!
‎Am observat
‎cât de rău e să trecem ‎prin ce trecem noi acum.
‎Fiindcă ce se întâmplă acum,
‎stați cu toții aici, ‎ca niște clone, cu toate…
‎Nu, serios.
‎Aici facem istorie,
‎ce se întâmplă acum e istorie.
‎În 2100, vor scrie despre asta ‎în manualele de istorie.
‎Iar noi,
‎unul dintre noi, va fi martor contemporan.
‎Jeremy Pascal de 100 ani, apare și spune:
‎„Salut, sunt martor contemporan.”
‎Fiindcă…
‎Cu un tatuaj pe burtă, pe care scrie ‎„Sunt martor contemporan.”
‎Martorii din 2100 nu vor fi ‎la fel de tari ca cei de azi.
‎În școală, era mereu ‎un tip din Războiul Mondial.
‎Toți germanii ‎erau împotriva lui Hitler. Normal.
‎Toți. N-ai cum să dovedești.
‎Nimeni nu și-a postat poze ‎pe Instagram cu Hitler.
‎#relaxarecupericulosul.
‎Nu există. Serios.
‎#inimaluieralaloculpotrivit.
‎Nu există așa ceva. Știți ce spun?
‎Nu există.
‎Fiecare poate să inventeze. ‎Toți spun aceeași poveste.
‎„Hitler a fost un nemernic. ‎I-am spus-o în față.
‎L-am apucat de mustață ‎și i-am băgat-o-n fund. Valea!
‎Vino aici, nemernicule! ‎Care e problema ta?
‎Ce faci, Göring? Grăsanule!
‎I-am ascuns hamburgerul.
‎I-am dat un cotlet de porc. ‎I-am ascuns ochelarii lui Himmler.”
‎„Eu sunt cel mai tare.” Așa spuneau toți.
‎Cel mai rău va fi când influencerii de azi
‎vor fi influenceri în 2100.
‎Influencerii bătrâni umblă ‎de colo colo la 100 de ani, zicând:
‎„Oameni buni, vă trebuie un cateter? ‎Glisați și faceți rezervare.
‎Cateter.”
‎„Glisați.”
‎„Vă rog!
‎Nici vouă nu vi se scoală? Glisați!
‎Folosiți codul «floppycuc» ‎și primiți 20% reducere.
‎Luați-l acum!”
‎Oameni buni, morala de azi
‎e să nu mergeți în Austria,
‎să nu mergeți la Zürich, ci în Japonia.
‎Japonia e cea mai tare țară. Cine a fost?
‎Două persoane. Respect!
‎Unde în Japonia?
‎Tokyo. Și eu aș fi spus asta ‎dacă n-aș fi mers niciodată.
‎A bătut câmpii. Cel mai tare. Super!
‎El poate confirma. Serios.
‎Ăia s-au prins de treabă. Serios.
‎În timp ce noi, pe timp de corona…
‎Ați văzut ‎cum cumpără lumea hârtie igienică?
‎„Ce? Un virus mortal? ‎Trebuie să am grijă de fund.
‎Ce fac cu fundul meu? Cu ce o să-l șterg?”
‎Musulmanii ar zice:
‎„Ia o stropitoare și taci!”
‎Așa.
‎Nu în Japonia. Au atins ultimul nivel.
‎N-au hârtie igienică, n-au stropitoare.
‎Au doar toalete care te stropesc ‎cu apa dansantă automată.
‎Stai acolo. Apeși pe un buton ‎și ai parte de o ploaie japoneză.
‎Jur. Te trezești ‎c-un pistol cu apă în fund. Asta e.
‎Jur!
‎Nu, serios.
‎Te uiți în toaletă
‎și îi vezi pe Squirtle ‎și pe Blastoise exersând acolo.
‎Încă trei funduri ‎și suntem gata de turneu.
‎I-am spus unui japonez:
‎„Totul e bine și frumos…
‎când o iau pe la șolduri. E tare.
‎Dar unde e hârtia igienică?”
‎S-a enervat:
‎„Occidentali afurisiți,
‎voi ucideți milioane de copaci ‎să vă ștergeți cu ei la cur.
‎Sunteți o rușine pentru omenire.”
‎Zic: „Calmează-te, ucigașule de delfini! ‎Ce tot spui, omule?
‎Tocmai ai mâncat un sandviș ‎cu carne de balenă. Calmează-te!
‎Mai tacă-ți fleanca!”
‎Japonezii nu se pot compara cu noi.
‎Ce mănâncă ei toată ziua?
‎Pește, orez și supă miso ‎e tot ce primești acolo.
‎Dacă asta mâncați toată ziua, ‎o să vă căcați precum oile.
‎Tranzitul intestinal ține trei secunde.
‎Asta e.
‎O genuflexiune și iese tot.
‎Așa au inventat Sumo.
‎Exact așa.
‎Asta e.
‎Japonezii ăștia nu știu cum e
‎să te îmbuibi cu chebap la trei dimineața.
‎Bulete de brânză ‎cu sos picant de parcă e radioactiv.
‎Dacă mănânci ‎astfel de porcării radioactive
‎și a doua zi dai o bombă,
‎s-ar putea să dureze ceva să…
‎Vei avea nevoie de un copac întreg. ‎Unul întreg.
‎Dacă nu, e KO.
‎Mulțumesc! A fost o plăcere.
‎Doamnelor și domnilor,
‎aplaudați-l pe comediantul elvețian,
‎Alain Frei!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc mult!
‎Mulțumesc!
‎Ce drăguț! Mulțumesc!
‎Mulțumesc!
‎Înainte să începem, ‎vreau să spun un lucru.
‎Ceva foarte important pentru mine.
‎Nu sunt chiar atât de alb.
‎Ca să lămurim asta de la început.
‎Ne bucurăm că putem participa aici.
‎Da, aplauze pentru voi. Serios.
‎M-am îmbrăcat foarte șic pentru voi. ‎Mișto, nu? Mulțumesc!
‎Știți…
‎Costumul meu e mai aplaudat ‎decât glumele. E trist.
‎- „Cum a fost show-ul?” ‎- „Alan era șic.
‎Mama lui va fi fericită.”
‎Vreau să fiu sincer cu voi.
‎Pentru un comedian, ‎fiecare show e diferit.
‎Nu știi ce te așteaptă.
‎Cel mai neobișnuit show al meu ‎a fost în sud, în Nuremberg.
‎Publicul s-a distrat de minune, ‎chiar prea bine.
‎Au făcut ca toate animalele.
‎O doamnă din primul rând ‎râdea de mama focului.
‎Își ieșise din minți.
‎A fost așa tot timpul…
‎Știi că atunci când cineva ‎râde așa de tare
‎trebuie să râzi și tu?
‎Râdeam și eu…
‎Apoi, ea făcea așa…
‎Apoi, și eu…
‎Și, dintr-odată, a căzut.
‎Iar eu am făcut așa…
‎A trebuit să oprim spectacolul.
‎Au adus un doctor.
‎Au ridicat-o.
‎Se simțea mai bine ‎și l-am întrebat pe medic:
‎„Ce dracu' s-a întâmplat?”
‎A zis:
‎„Dle Frei, a făcut crampe de la râs.”
‎Să știți că e adevărat.
‎A râs atât de mult,
‎încât i-a cedat sistemul circulator.
‎Știți ce am simțit prima dată? ‎Pentru o milisecundă?
‎Mândrie.
‎N-a durat mult. A fost rapid.
‎N-a durat mult.
‎M-a sunat mama: „Cum a fost show-ul?”
‎„Era cât pe ce să omor pe cineva. ‎Ce amuzant sunt!”
‎Știți de ce mi-au amintit râsetele astea?
‎Există un stereotip,
‎când oamenii fac așa…
‎Am un prieten
‎care face exact așa.
‎Mereu face…
‎Știu de ce fac oamenii asta.
‎Știu prea bine că sunt simpatici
‎și că nu te poți supăra pe ei.
‎Nici vorbă! I-am împrumutat ‎mașina lui Rashid și a zis:
‎„Alain, am făcut accident cu mașina ta.”
‎Zic; „Rashid, de ce ai făcut asta?”
‎Vino, micuțule! Ce drăguț ești!”
‎Sunt elvețian. Și noi avem stereotipuri. ‎Sunt sătul de ele.
‎După un show, un tip zice:
‎„Voi, elvețienii, sunteți bogați, nu?”
‎Și eu zic:
‎„Da.”
‎Apoi l-am cumpărat.
‎Serios, acum e al meu.
‎Un mic german.
‎Stă în dulapul meu.
‎Nu-l las să iasă. ‎Ăsta e adevărul. E al meu!
‎L-am cumpărat.
‎Observați că doar străinii au aplaudat.
‎Și-au zis: „Chiar ai făcut asta?”
‎Eu…
‎Foarte rar vorbesc ‎despre politică pe scenă.
‎Am făcut niște glume ‎despre un partid german cam de dreapta.
‎Partidul AfD.
‎Nu pentru că nu împărtășim opiniile.
‎E democrație. Trebuie să înghiți.
‎Știți de ce nu-i suport? ‎Fiindcă sunt prea bătrân pentru prostii.
‎Nu mai tolerez prostiile.
‎Lucruri care nu au sens pentru mine.
‎AfD și PEGIDA au făcut ‎un protest mare împreună
‎împotriva islamizării Vestului.
‎Alergau de colo colo cu afișe.
‎Era un tip în față ‎cu un afiș imens pe care scria,
‎și astea sunt cuvintele lui, nu ale mele:
‎„Nu vrem violatori străini!”
‎Nimeni nu vrea asta!
‎Nici eu nu vreau asta!
‎N-am fost la nicio petrecere ‎să întreb: „Violatorul a venit?”
‎Apoi, sună cineva la ușă. ‎„Salut! Sunt eu, violatorul.”
‎„Stai puțin! Ce fel de violator?”
‎- „Unul german.” ‎- „Intră!”
‎Sunt prea bătrân pentru prostii.
‎Am văzut contraproteste ‎la protestele Black Lives Matter.
‎Oameni care ziceau:
‎„Nu cred că e în regulă ‎să vrea aceleași drepturi ca noi.”
‎Au intervievat o femeie din Statele Unite, ‎care a spus
‎că nu are nimic împotriva negrilor,
‎doar că nu crede ‎că negrii și albii pot conviețui.
‎O femeie adultă, ‎în secolul al XXI-lea, a zis
‎că nu crede ‎că negrii și albii pot conviețui.
‎Să vă spun ceva.
‎Există un singur loc în lume
‎unde negrul și albul nu pot conviețui,
‎și anume mașina de spălat.
‎E singurul loc.
‎Singurul.
‎Oriunde altundeva merge.
‎Singurul.
‎Singurul și unicul.
‎Am un frate mai mare.
‎Vă spun un adevăr ‎tuturor celor care aveți frați.
‎A fost dovedit științific.
‎Între frați, există mereu
‎unul mai frumușel
‎și unul mai haios.
‎Ăsta e adevărul.
‎Toți vă gândiți: „Nu! La noi nu e cazul.”
‎Voi sunteți cei amuzanți.
‎Doar cei frumoși au râs.
‎„Hai, râzi, Quasimodo!
‎Vorbește despre tine. Râzi!”
‎Dacă vă întrebați unde mă aflu eu,
‎puteți ghici.
‎Eu sunt cel amuzant.
‎Fratele meu arată bine. Are față de model.
‎Îl urăsc.
‎A fost mereu adultul.
‎S-a născut adult. ‎A ieșit în costum și cu monoclu.
‎„Unde mi-e contul bancar?” ‎Mereu a fost adultul.
‎Când era mic, putea face orice. ‎Și cumpărături.
‎La patru ani.
‎Mama zicea: „Michael, te duci la magazin?”
‎„Cum dorești, mamă.” Așa vorbea tembelul.
‎Pe mine nu mă puteai trimite. ‎„Cumpără lapte!” Mă întorceam…
‎- „Laptele?” ‎- „L-am băut.”
‎- „Și restul?” ‎- „L-am mâncat.”
‎Am fost un copil prostănac.
‎Toată lumea râdea de mine. Toți.
‎Aveam un vecin cu sindromul Down.
‎Chiar și el zicea: „Ce prost ești!”
‎Știți de ce e bună gluma asta?
‎Am lucrat cu oameni cu sindromul Down
‎și sunt oameni minunați, cu suflet mare.
‎Le place să râdă.
‎Vecinul meu râde cel mai mult ‎la gluma asta.
‎E bine dacă râzi la gluma asta.
‎Odată, am spus gluma asta pe scenă
‎și un tip din public face…
‎Zic: „Uite ce tare e!”
‎Spun gluma asta
‎și cel care râde cel mai tare ‎are sindromul Down.
‎Mă privește și zice: „Ba n-am!”
‎A fost nasol.
‎Oameni buni…
‎Fratele meu…
‎Eram prost, dar și el era.
‎Era deștept doar în comparație cu mine.
‎Eram frați…
‎Tot timpul eram în competiție.
‎Cu chestii prostești. ‎Chestii fără sens, gen:
‎„Pot să merg cu bicicleta mai mult.”
‎„Ba nu, eu pot să merg mai mult.”
‎Și-am mers amândoi în cerc opt ore.
‎Ca doi idioți.
‎Mama avea musafiri și întrebau: ‎„Ce fac copiii?”
‎„Sunt proști.”
‎„Uită-te pe fereastră!
‎Fac asta de opt ore.
‎Ăla urât din stânga e mai prost.”
‎Da.
‎Am fost un copil prost.
‎Mi-a plăcut mereu…
‎Mi-au plăcut animalele ‎și documentarele cu animale.
‎Înveți lucruri ‎pe care nu le folosești niciodată.
‎Am văzut ceva ‎care mi se pare perfect pentru acum.
‎Chiar e adevărat.
‎Există un fel de stea de mare,
‎iar 20% dintre ele
‎se nasc fără anus.
‎Nu au cur,
‎dar pot supraviețui.
‎Se cacă pe dinăuntru.
‎O fac toată viața. Se acumulează.
‎Nu-i deranjează.
‎Se cacă tot mai mult și se acumulează.
‎Se strânge până ajunge sus de tot
‎și au capul plin cu rahat.
‎Jur că știu oameni ‎cărora li se întâmplă asta.
‎Exact același lucru.
‎Serios! Capul lor e plin de rahat.
‎O să închei cu asta. ‎Am observat ceva foarte ciudat.
‎Am observat ‎că există propoziții în Germania.
‎Se spun în filme, ‎dar niciodată în viața de zi cu zi.
‎Urmăream un film ‎cu polițiști și tipul a zis:
‎„Domnule, cu tot respectul…”
‎Nu spui asta în viața de zi cu zi. ‎Am încercat.
‎Plăteam la Mickey D.
‎Zice: „Ketchup sau maioneză?” ‎Eu zic: „Cu tot respectul. Ambele.”
‎Propoziția asta e ca un truc.
‎E atât de politicoasă,
‎încât poți face orice după aceea.
‎Ca tipul din film:
‎„Domnule, cu tot respectul, ‎habar n-aveți.”
‎Chiar și celălalt a spus: ‎„Poate ai dreptate.”
‎Încercați!
‎Săptămâna viitoare, ‎mergeți la muncă târziu.
‎Purtați-vă ca și cum ‎nu s-a întâmplat nimic.
‎„Salut! Ce faceți?”
‎Când vă întreabă șeful: „Ce dracu' faci? ‎De ce ai întârziat?”
‎„Domnule…
‎cu tot respectul,
‎ia de-aici!”
‎Dacă se enervează și zice: ‎„Cum îndrăznești?”, faceți așa…
‎Vă mulțumesc tuturor!
‎Distracție plăcută! Mulțumesc mult!
‎Mulțumesc!
‎Doamnelor și domnilor, ‎urați-i bun venit lui Hany Siam!
‎Drăcie!
‎Terminați!
‎Omule!
‎Ce energie uimitoare! Super! Nebunie!
‎Sunt foarte fericit că sunt aici.
‎Doamnelor și domnilor,
‎nu mă omor ‎după corectitudinea politică exagerată.
‎Cred că mulți oameni ‎au devenit prea sensibili.
‎Dar, în loc să mă plâng,
‎folosesc asta în avantajul meu.
‎La un moment dat, ‎am început să joc cartea cu rasa.
‎Dar complet scos din context.
‎Eram la cinema.
‎Era o coadă imensă la popcorn.
‎M-am băgat în față ‎și o femeie de la rând spune:
‎„Treci în spate!”
‎„M-ai făcut cumva negru?”
‎Zice: „Nu, niciodată. Îmi place Obama.”
‎Până la urmă, s-a dat bătută și zic:
‎„Tare. O să mai încerc.”
‎După film, am mers la standul de mâncare.
‎Iar ditamai rândul și iar mă bag în față.
‎Un tip de-acolo zice: ‎„Omule, treci la coadă!”
‎Zic: „Asta e șansa mea.”
‎„M-ai făcut negru?”
‎Zic: „Futu-i!
‎E mai negru decât mine.”
‎M-a luat tare: „M-ai făcut negru?”
‎Zic: „Nu, niciodată! Îmi place Obama.”
‎Am fugit!
‎De-atunci, n-am mai jucat cartea cu rasa.
‎Cu o singură excepție.
‎Să vorbim despre trecutul meu.
‎Nu vorbesc ‎și nu mă gândesc prea mult la el
‎fiindcă nu mă definește.
‎Dar înțeleg ‎de ce mulți se gândesc la trecutul lor
‎și de ce e important pentru ei.
‎Recent, am mers la plimbare prin oraș
‎și a trecut pe lângă mine ‎un african adevărat.
‎Mergea.
‎M-a privit.
‎A dat din cap și a trecut.
‎M-am gândit: „Ce dracu' a fost asta? ‎M-o fi confundat.”
‎Peste câteva minute, ‎a mai trecut un african.
‎Mergea.
‎M-a privit.
‎Și a trecut.
‎Apoi, mi-a picat fisa. ‎Era ceva de genul: „Frate…
‎Am îndurat aceleași greutăți.
‎Sclavie și toate cele.”
‎Aveam conștiința încărcată,
‎fiindcă părinții mei sunt din Egipt.
‎Ați auzit de piramide?
‎Frate, noi am inventat sclavia!
‎Asta e…
‎E ca și cum te-ai duce ‎la Jack Spintecătorul și ai zice:
‎„Să ne unim forțele! E un criminal liber.”
‎Dar, acum câțiva ani, ‎a ieșit la lumină dovada
‎că cei care-au făcut piramidele ‎nu erau sclavi,
‎ci muncitori care primeau salarii corecte.
‎Cum am auzit asta, m-am gândit că e fals.
‎Știu cum fac egiptenii. ‎Un oarecare Mahmud a inventat o dovadă.
‎Ca să spele reputația Egiptului.
‎„Jur că tocmai am găsit acest papirus!
‎Hieroglifele spun ‎că au fost plătiți toți.”
‎„Stai așa!
‎Ăsta era scris cu carioca.”
‎„De ce sunt germanii rigizi?
‎Noi, egiptenii, am inventat carioca.”
‎Și negrii tot mă salută și toate cele.
‎„Am îndurat aceleași greutăți.”
‎Zic: „Nu, omule! Tu ai îndurat mult.
‎Tu ești în echipa ‎«Dă-le drumul oamenilor!»,
‎iar eu, în echipa…
‎Nu pleci nicăieri!
‎Nu pleci nicăieri.
‎Nu!”
‎Ca să evit această situație neplăcută
‎de a fi salutat de negri ‎și de a mă simți prost,
‎merg așa când mă privește ‎o persoană de culoare.
‎Funcționează!
‎Știu că mulți vă gândiți:
‎„Tipul de pe scenă e cam ciudat.”
‎Aveți dreptate.
‎Categoric. Știți care e motivul principal
‎pentru care votez?
‎Vă place politica?
‎Am niște apucături ‎și-mi place să bifez căsuțe.
‎Nu contează care. Bifat.
‎„Salut, Hany! Cu cine ai votat? Cu SPD?”
‎„Printre alții.”
‎Îmi place chestia asta încă de la școală.
‎Serios. Mai știți biletele ‎de dragoste cu „Da. Nu. Poate.”
‎Când am primit unul, le-am bifat pe toate.
‎Fetelor le-a plăcut.
‎Și-au zis: ‎„Dumnezeule! Ce misterios e Hany!”
‎„Nu, doar semăn cu tipul ‎din serialul ‎Monk.”
‎Încă nu înțeleg
‎de ce le plac femeilor ‎bărbații misterioși.
‎Nu pricep.
‎Doamnelor, misterul nu e un lucru bun.
‎Ați cunoscut vreodată un bărbat ‎care a spus:
‎„Vreau să-ți spun un secret.
‎Sunt milionar.
‎Ce? Nu te deranjează?
‎Am găsit pe cineva interesat ‎de banii mei.”
‎Nu există așa ceva!
‎Secretul meu e obsesia ‎cu bifatul căsuțelor.
‎Bifatul îmi va aduce declinul.
‎Aveți idee cât de scumpă e asigurarea mea?
‎Formularul ăsta m-a distrus!
‎„Bifați afecțiunile preexistente.”
‎Futu-i!
‎- „Ai hemoroizi?” ‎- „Acum am.”
‎Oameni buni…
‎Că veni vorba de votat…
‎E foarte important să votăm,
‎și doar pentru a anula votul unui nazist.
‎Pentru că votează mulți idioți.
‎De pildă, pe internet, ‎am văzut recent un nazist gay.
‎Un nazist gay!
‎A zis:
‎„Vai, Doamne!
‎Musulmanii ăștia
‎ne iau toți bărbații buni.”
‎Bine, pauză.
‎Cred că acest pericol e ușor de evitat.
‎Niciodată în viața mea ‎n-am auzit un musulman spunând:
‎„Frate, după Ramadan,
‎o să mănânc niște cârnați picanți.”
‎N-am văzut așa ceva.
‎N-am văzut eu, dar mai știi? ‎Poate că există.
‎Orice e posibil.
‎În fața voastră stă o persoană ‎de culoare născută în Germania,
‎un arab care sprijină căsătoriile gay
‎și fiu de musulmani ‎care a învățat ebraică la școală.
‎Orice e posibil.
‎Orice.
‎Da!
‎Și sunt un tip de treabă.
‎De ce ați râs?
‎Chiar sunt de treabă
‎și nu vreau ‎să se simtă cineva prost din cauza mea.
‎De exemplu, acum ceva vreme,
‎flirtam cu o femeie, ‎asta se întâmplă o dată la cinci ani.
‎Nu era… Cum să spun? „Belea.”
‎Mai degrabă, „De belea.”
‎Așa vorbea cu mine. „Bună, scumpule!
‎Dă-mi numărul tău.”
‎N-am putut să spun: ‎„Scuze, dar nu ies cu ciclopi.”
‎Așa că a trebuit să improvizez și am zis:
‎Rahat!
‎„Frate!”
‎Oameni buni!
‎N-am putut scăpa.
‎Am fost cu ea doi ani.
‎Oa…
‎Oameni buni…
‎Credea…
‎Credea că sunt turc cu pielea închisă.
‎Există așa ceva?
‎Eu n-am văzut niciunul.
‎Niciodată.
‎Dar, într-un final, ‎am reușit să mă despart de ea.
‎Am reușit până la urmă.
‎A trebuit să aștept momentul potrivit.
‎„Hany!
‎Ți-am zis să-mi lași niște ciocolată!”
‎„M-ai făcut cumva negru?”
‎Și-am întins-o.
‎Mă numesc Hany Siam.
‎Ați fost incredibili.
‎Ați fost grozavi.
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc! Vă iubesc.
‎Mulțumesc!
‎Dragi spectatori,
‎aplaudați-l pe cofondatorul RebellComedy!
‎El este Ususmango!
‎Salutare!
‎Foarte frumos!
‎Foarte tare! Ce faceți?
‎Ce faci, Köln?
‎Super! Mă bucur că sunt aici.
‎Serios. Mi-a fost dor de voi.
‎Nu vă cunosc, dar…
‎Mi-a fost dor de voi ‎în imaginația mea, cumva.
‎Nu știu… Mă bucur că sunt aici.
‎Am trei copii acasă. Acum am trei copii.
‎Mă bucur mult să fiu aici, așa că…
‎Atât de mult…
‎Pauză. Am nevoie de o pauză.
‎Exact, omule.
‎Mulți dintre voi îmi știu doi copii ‎din numerele RebellComedy.
‎Acum am trei. Nu știu cum.
‎Poate vă dați voi seama.
‎Am trei copii.
‎Fiica mea cea mare are 11 ani.
‎Fiul meu, nouă.
‎Fiica mea cea mică are cinci ani.
‎Îmi reamintesc tot timpul
‎că ceilalți sunt deja mari, ‎dar cinci ani mi se pare o vârstă mișto.
‎E mișto,
‎pentru că mama și tata îi culcă ‎în fiecare seară.
‎Nu adorm fără voi.
‎Eu și ea am avut mereu un ritual.
‎O bag în pat și îi spun povești.
‎Poate îi cânt ‎sau, uneori, facem concursuri.
‎Ne duelăm.
‎Probabil că știți. Se întâmplă așa:
‎„Tată, te iubesc ca pe…”
‎Ea spune ceva, eu îi dau replica.
‎Ea crede mereu, ‎pentru că nu știe nimic despre viață,
‎crede că poate spune ‎ceva mai tare ca mine.
‎Crede că e mai bună decât mine.
‎Habar n-ai. Ești al treilea copil.
‎Ești al treilea copil. ‎Sunt uns cu toate alifiile.
‎Știți…
‎Unii sunt veterani, eu, „vetetată”.
‎Pot face orice. Nu poți câștiga.
‎Las-o baltă!
‎Iată ce fac!
‎De curând, am făcut-o iar.
‎Am băgat-o în pat, ‎dar eram în criză de timp.
‎Știți cum e când ești nerăbdător ‎și simți că n-ai timp?
‎A simțit. Copiii simt asta imediat.
‎Își zice: „Iar are spectacol.
‎Ia să-l țin aici mai mult!
‎Îl mai țin aici.”
‎Apoi zice:
‎- „Tată, putem juca un joc?” ‎- „Da, bine.”
‎Și a început așa:
‎„Tată, te iubesc câte stele sunt pe cer.”
‎Știți de câte ori am auzit asta? ‎Stele pe cer.
‎Mai des decât o aude o tipă într-un bar.
‎În momentul ăla, mi-am zis: ‎„Vino cu ceva nou, te rog!”
‎Știți… În sinea mea…
‎I-am zis: „Vai, cât de mult!”
‎În sinea mea mi-am zis:
‎„A fost jalnic.”
‎O mizerie. O replică slabă. ‎Cea mai proastă.
‎Am fost puțin dezamăgit, dar…
‎Zic: „Mulțumesc mult!
‎Dar eu te iubesc ‎cât toate stelele din toată galaxia.”
‎Ea zice: „Pesemne sunt o mulțime, nu?”
‎Zic: „Da.” Și a continuat.
‎„Tată, te iubesc cât tot nisipul ‎dintr-o cutie de joacă.”
‎Zic:
‎„Dintre toate lucrurile, ai ales o cutie? ‎Pe cel mai mic?
‎Frate, alege și tu… Bine, fie.”
‎„Da, înseamnă mult.
‎Eu te iubesc ‎câte fire de nisip sunt pe plajă.”
‎Ea zice: „Înseamnă mult, nu?”
‎Zic: „Da, înseamnă mult.”
‎Apoi zice: „Mai am una.
‎Tată, te iubesc
‎câte fire de nisip sunt pe plajă, ‎pe fundul oceanului,
‎în cutia de nisip
‎și în deșertul din Arabia Saudită.”
‎Zic: „Da, nu e rău.”
‎Dar nu mai aveam timp.
‎Nu mai aveam timp.
‎Zic: „Cu toată dragostea, ‎dar trebuie să plec.”
‎Așa că îi zic una ca să o ia somnul.
‎Nu o lovitură mortală, ci…
‎o lovitură care s-o adoarmă. ‎I-am zis una…
‎de s-o ia somnul.
‎Zic: „Scumpo, te iubesc atât de mult…
‎Te iubesc atât de mult
‎câți rasiști au apărut brusc în Germania.”
‎Și ea zice:
‎„Serios? Așa de mult, tată?
‎Da, și eu, tată.”
‎Și a luat-o somnul.
‎Sunt fericit.
‎E o nebunie.
‎Mereu asociez grădina zoologică cu copiii.
‎Ultima oară când am mers la zoo, ‎am mers cu copiii.
‎Cea mică nu era născută încă.
‎Aveam doar doi copii.
‎E o nebunie.
‎Am mers toți trei ‎la grădina zoologică din Köln.
‎Nu știu dacă știți,
‎dar când plătești biletul de intrare ‎la grădina zoologică Köln,
‎deja ești pe roșu.
‎Totul e scump și înăuntru.
‎Cartofii prăjiți costă 5.000 de euro.
‎Animalele de pluș ‎costă un milion. Exagerat.
‎Ne plimbam pe-acolo ‎și le distrăgeam atenția de la toate alea.
‎- „Nu vă uitați!” ‎- „De ce?”
‎„E‎ haram. ‎Uitați-vă la…
‎Nu vă uitați acolo! Uitați-vă la animale!”
‎Zic: „Uitați-vă la animale!”
‎S-au uitat la animale.
‎Între timp, eu mă uitam la hartă.
‎Încercam să-mi dau seama unde mergem. ‎Nu la animale.
‎În schimb… ‎Îl știți pe tipul cu baloane de la zoo?
‎Îl știți?
‎E un tip cu trilioane de baloane.
‎Baloane cu heliu.
‎Îl urăsc pe tipul ăla.
‎Îl urăsc din toată inima.
‎Pentru că un balon costă șase euro.
‎E prea scump și, odată ce-l văd copiii ‎de o anumită vârstă,
‎vor și ei și nu poți să-i refuzi.
‎Eu nu pot să refuz ‎și, uite-așa, mai dau șase euro.
‎E o chestie căreia dacă-i dai drumul,
‎plutește în aer
‎și cei șase euro sunt în aer acum.
‎Zic: „Bine.” Planul meu funcționează.
‎Nu l-am întâlnit.
‎Dar când am ajuns la capăt, stătea acolo.
‎Ca un șef suprem.
‎Stă acolo rânjind la mine. ‎E ca un film cu Stephen King.
‎Rânjind, cu toate baloanele alea ‎care arătau bine. Zic:
‎„Îl urăsc. Îl urăsc pe nenorocit.”
‎Copiii l-au văzut imediat.
‎- „Tată, baloane!” ‎- „Nu.”
‎- „Tată, te rog. Unu, te rog!” ‎- „Da, bine.”
‎Îl urăsc.
‎Mergem spre el
‎și îl întreb pe băiat:
‎- „Pe care-l vrei?” ‎- „Bob Constructorul.”
‎„Bine, unul cu Bob Constructorul.”
‎Iau sfoara
‎și i-o leg de mână. ‎Ca să nu ajungă în aer cei șase euro.
‎Fac ditamai nodul la mână.
‎Îi făcea așa…
‎Apoi, o întreb pe fii-mea: „Tu ce vrei?”
‎- „Barbie.” ‎- „Un Barbie, te rog!”
‎Îl iau și dau să fac nodul.
‎Trebuie să înțelegeți
‎că are doi ani ‎și vrea să se simtă ca un om mare.
‎Zice: „Sunt fetiță mare. ‎Nu e nevoie de nod. Mă descurc.”
‎- „Nu, fac nod.” ‎- „Nu, mă descurc. Jur.”
‎„Să-l ții bine!”
‎Imediat ce au luat baloanele, ‎m-am transformat în general.
‎Sunt permanent cu ochii pe ei.
‎Ei zic: „E la mână.”
‎- „Ține-l bine!” ‎- „Da, tată. Îl țin.”
‎Am o singură misiune.
‎Tipul zice: „Doisprezece euro.” ‎Zic: „Sta-ți-ar în gât!”
‎Trebuie să ajung cu ei la mașină
‎fără să piardă cei șase euro.
‎Asta e misiunea mea. ‎Vreau doar să ajung la mașină.
‎Ajungem la mașină. Deschid ușa, ‎bag copilul, bag balonul, închid ușa.
‎Acum, celălalt. Deschid ușa, ‎bag copilul, balonul, închid ușa.
‎Mă liniștesc.
‎E singurul moment în care sunt relaxat.
‎Mă duc la ușa mea, urc și plecăm.
‎Tot drumul spre casă mă gândesc ‎ce ieșire ciudată a fost.
‎Câți bani am pierdut.
‎Fac socoteala: „Un milion ca să intrăm ‎și 12 euro pe baloane.”
‎N-am văzut nici leul. Ce porcărie!
‎În final, ajungem.
‎Sunt iar general. „Unde sunt?”
‎- „Aici.” ‎- „Ține-l!”
‎„Da, tată. Îl țin.”
‎Fiul meu e…
‎E mândru. Are un nod.
‎Zic: „Bine.”
‎Intru în casă. Intră și fiul meu. ‎Intră și balonul.
‎Fiica mea vine agale. „Îl țin bine!”
‎Apoi, dintr-odată, îi dă drumul.
‎La un metru de ușă.
‎„Tati, balonul meu!
‎Tati, îmi pare rău!
‎Balonul meu!”
‎Fiul meu făcea așa…
‎Zic: „Bine.”
‎El e fericit, dar ea plânge de rupe.
‎El nu mai suportă.
‎Are un suflet prea mare. ‎Nu suportă s-o vadă plângând.
‎La un moment dat, zice:
‎„Ia-l pe-al meu!”
‎Zic: „Mamă, ce suflet mare are!
‎Ce copil minunat! Vreau să fiu ca el. ‎Hai să facem schimb!
‎Serios. Un puști grozav.”
‎Și ea zice:
‎„Nu, ăla e urât.”
‎Zic: „Ce fel de om ești?”
‎Nu mă pot supăra pe ea. ‎Plânge. Și mie îmi e greu.
‎Nu pot s-o liniștesc. ‎Fiul meu nu poate s-o liniștească.
‎Până la urmă, fii-miu nu mai suportă:
‎„Atunci, nici eu nu-l mai vreau.”
‎Și îi dă drumul în aer.
‎Stăteam acolo și mă gândeam: ‎„S-au dus în aer 12 euro.
‎Pe bune, copii?”
‎Nu, serios acum.
‎Chiar s-a întâmplat. E adevărat.
‎Când îți vezi fiul făcând asta,
‎chiar a făcut-o,
‎ca tată, te impresionează.
‎Dintr-odată, mi-au dat lacrimile.
‎Încep și eu să plâng.
‎Fiul meu realizează că n-o să-l mai vadă ‎niciodată pe Bob Constructorul.
‎Începe să plângă.
‎Trei oameni plâng după o ieșire.
‎Toată lumea plânge.
‎Zic: „A fost o ieșire frumoasă?”
‎„Da, tată.”
‎- „Mai mergem la grădina zoologică?” ‎- „Da, tată.”
‎Nu ne-am mai dus.
‎Niciodată. Nu mai merg acolo.
‎Așa sunt eu.
‎Nu știu voi, dar eu m-am gândit la asta.
‎Niciodată.
‎Salut, Köln!
‎Mulțumesc! Eu sunt Ususmango.
‎RebellComedy! Pace!
‎Stimați spectatori,
‎aplauze pentru legenda RebellComedy,
‎Benaissa Lamroubal!
‎Mulțumesc!
‎Mulțumesc! Super!
‎E foarte tare. Pe bune.
‎În aceste vremuri, ‎ești fericit să fii în fața oamenilor.
‎Ultimul meu show a fost în fața mașinilor.
‎De-acolo am învățat ‎să nu vorbesc cu mașinile.
‎Doar dacă nu ești Michael Knight.
‎Altfel, las-o baltă!
‎N-ar trebui să vorbești cu mașinile.
‎Era un cinematograf cu mașini. ‎Cred că oamenilor le-a plăcut.
‎Voiau să vadă un film,
‎dar au văzut ‎Comicul derutat, ‎acum, în cinematografe.
‎A fost un dezastru pentru mine. ‎Eram derutat.
‎Nu poți vorbi cu mașinile.
‎Ele voiau să vorbească,
‎dar n-am înțeles ce spuneau.
‎Știți cum aplaudau?
‎Exact, claxonau.
‎Au claxonat.
‎Și am spus glume pe scenă.
‎Trebuiau să râdă. Știți cum râdeau?
‎Exact, claxonau iar.
‎Au fost părți care nu le-au plăcut. ‎Au vrut să huiduie.
‎Știți cum?
‎Exact, au claxonat.
‎Zece minute mai târziu, ‎nu știam dacă le place sau nu.
‎A fost o nebunie.
‎Să comunici prin claxoane. ‎Râsul nu poate fi înlocuit cu un claxon.
‎Râsul e unul ‎dintre cele mai frumoase sunete.
‎Tare frumos.
‎Da.
‎Comparat cu…
‎E un semnal de avertizare. ‎Mă sperii când îl aud.
‎Nu e o reacție bună la o glumă. Nu merge.
‎„Ați auzit-o pe-asta?
‎Ce face polonezul pe gheață?
‎O sparge.”
‎Nu merge așa.
‎Trebuie să spun că depinde puțin de glumă.
‎Pentru ca gluma să funcționeze, ‎trebuie să fie polonezi în public.
‎Cu polonezi aici, ‎n-or să mai fie claxoane.
‎Ca să fiu mai exact, nu vor fi mașini.
‎Un stereotip ieftin. Vă place?
‎Vă place. Și mie. E în regulă. ‎Ne plac stereotipurile astea.
‎Dar nu-s adevărate. ‎Știu mii de polonezi. Niciunul nu fură.
‎Dar vrem să auzim: „Polonezii fură.”
‎Vrem să auzim: ‎„Arabii au barbă mare și patru neveste.”
‎Vrem să auzim: ‎„Albanezii lucrează pe șantier.”
‎Asta vrem să auzim.
‎Poate că nu e adevărat, dar vrem să auzim.
‎Suntem oameni. Vrem categorii. ‎„Să ne fie mai ușor.”
‎Asta vrem. De-asta mergem la zoo.
‎Vrem să vedem animalele ‎de la zoo, așa cum ne plac.
‎Vrem să vedem leul.
‎De ce? Leul e regele.
‎Fiindcă are o coamă ‎care arată ca o coroană.
‎E regele junglei.
‎Frate, trăiește în savană, nu în junglă.
‎Ce face?
‎Stă degeaba toată ziua, cu coama lui, ‎cu ditamai barba și cu patru neveste.
‎El e mai arab decât arabii.
‎Nu leul e regele.
‎În junglă, gorila e regele. ‎Uitați-vă la gorile!
‎E un monstru!
‎Plină de mușchi.
‎Ăsta e regele. E King Kong. El e regele.
‎Gorila se șterge la fund cu leul.
‎Mama mă-sii!
‎„Adu-ți coama încoace, băiete!”
‎O nebunie. Gorila…
‎O gorilă cu spatele argintiu… Iată!
‎E un monstru. E plină de mușchi. ‎Toți se tem de ea.
‎Ați văzut ‎King Kong?
‎Toți se tem că îi mănâncă gorila.
‎Alt stereotip.
‎Gorilele mănâncă oameni? Sunt cumsecade.
‎Sunt vegetariene.
‎Dar nu vrem să vedem.
‎Noi vrem stereotipuri. ‎Vrem să vedem maimuțe la zoo.
‎Dar maimuțele de la zoo ‎n-au legătură cu maimuțele din junglă.
‎Astea stau doar la zoo. ‎Au sistem de încălzire.
‎Primesc mâncare, medicamente. ‎Trăiesc din asistență socială.
‎N-au nicio…
‎N-au nicio legătură ‎cu maimuțele adevărate.
‎Totul e în mintea noastră, ‎dar vrem să vedem maimuțele de la zoo.
‎Ce vrem să vedem?
‎Cum mănâncă banane.
‎Da.
‎Știți câte maimuțe ‎au mâncat vreodată banane?
‎Maimuțele sunt aproape ca est-germanii.
‎Bananele sunt așa de rare, ‎încât nici nu știu că există.
‎Chiar credem că maimuța vrea ‎să mănânce banana.
‎Mai greșim cu ceva, ‎credem că maimuța mănâncă banana așa.
‎Niciodată!
‎Când mănâncă o banană, o mușcă așa.
‎Totul e în mintea noastră. Serios.
‎E la fel și în cazul oamenilor.
‎Reprezentăm ceva
‎din țara noastră sau a părinților noștri,
‎dar suntem diferiți.
‎Eu nu sunt marocan.
‎Sunt marocan de zoo.
‎Reprezint ceva ce abia cunosc.
‎Vorbesc mult despre marocani și Maroc.
‎Sunt nemți care știu mai multe ‎despre Maroc decât mine.
‎Dacă un marocan adevărat ‎mi-ar vedea numărul, ar spune:
‎„N-am văzut așa ceva în viața mea.”
‎Bine, ar spune:
‎„N-am văzut
‎așa ceva în viața mea!”
‎Doamne!
‎Avem nevoie de aceste stereotipuri.
‎Așa că prefer să le folosesc. ‎Am unul pentru voi.
‎Eram într-un restaurant italian ‎cu unul dintre cei mai buni prieteni.
‎E german.
‎Eu și germanul mergem ‎la un restaurant italian
‎și, după cinci minute, ‎observ că e marocan chelnerul.
‎Din cauza accentului francez.
‎Și m-am gândit
‎că accentul lui german nu-i prea bun.
‎Dar m-am gândit:
‎„Ar fi mai simplu să vorbesc marocană, ‎dar aș strica tot.”
‎Dacă încep să vorbesc cu el în marocană,
‎amicul meu german s-ar simți exclus,
‎noi am continua să vorbim marocană,
‎iar clienții își vor da seama ‎că nu e italian.
‎Brusc, macaroanele au devenit marocane.
‎Nu voiam asta, așa că am rămas la germană.
‎Problema era că am comandat salată.
‎Am găsit niște bucățele de plastic ‎în salata din iceberg.
‎Probabil că a scăpat ambalaj ‎în salata iceberg.
‎Zic: „Ia uite. E folie de plastic aici.
‎Poți s-o iei?”
‎Alege plasticul și pleacă.
‎Mi-am zis: „Da, e marocan.”
‎Zic: „Frate, te rog, ia și asta!
‎Are plastic în ea. Nu pot să mănânc ‎așa ceva. Mă îmbolnăvesc.”
‎Cred că a vrut să spună: ‎„Nu, nu te îmbolnăvești.”
‎Dar, de fapt, a spus: „Nu, să mi-o sugi!”
‎Zic: „Frate,
‎cred că ai vrut să spui: ‎«Nu te îmbolnăvești.»”
‎Zice: „Nu, ai auzit bine. ‎Suge-mi-o și du-te dracu'!”
‎Nu se poate!
‎Cum v-am spus, eu sunt marocan de zoo.
‎Am jucat fotbal.
‎Dacă ați jucat vreodată într-o echipă, ‎sunteți marocani de zoo.
‎Marocanii adevărați din Maroc ‎joacă desculți, pe stradă.
‎Sunt grozavi.
‎Am doi veri care sunt minunați. ‎Au jucat desculți pe stradă.
‎Ambii au jucat ‎în echipa națională a Germaniei.
‎În Germania, ‎am fost a doua rezervă la BV Weckhoven.
‎Am fost cel mai prost jucător.
‎În Maroc, n-aveam voie ‎să joc fotbal cu verii mei.
‎Tata zice: „Nu, ești prea moale.
‎Ei joacă desculți.
‎Ție îți trebuie crampoane, ‎șosete și apărătoare de picior.
‎Îți trebuie toate astea.
‎Nu juca cu ei! Joacă singur.”
‎Am jucat fotbal în Germania.
‎Eram prea organizat pentru marocani
‎și prea dezorganizat pentru germani.
‎Cluburile de fotbal germane…
‎Știu că mulți ați jucat în vreunul.
‎Joci în fiecare sâmbătă sau duminică.
‎După meci, cineva ia tricourile acasă,
‎le spală și le aduce la următorul meci.
‎Când a fost rândul meu, dezastru.
‎Aveam o geantă uriașă ‎și puneam toate tricourile acolo.
‎Am luat geanta acasă.
‎Nu m-am grăbit. ‎Următorul meci era peste șapte zile.
‎Am lăsat geanta într-un colț. ‎Cu două zile înainte de meci, zic:
‎„Trebuie să spăl tricourile.”
‎Am căutat geanta. Dispăruse. „Unde e?”
‎Era pe dulap.
‎Tata o făcuse pachet s-o trimită în Maroc.
‎Zic: „Unde-mi sunt lucrurile?” ‎Trebuie să le găsesc.”
‎Îl văd pe fratele meu pe stradă. ‎Are un tricou de portar.
‎Prietenul lui poartă ‎numărul zece de la BV Weckhoven.
‎Zic: „Rahat! Ce e asta?”
‎Era ziua meciului.
‎Le-am strâns pe toate și le-am spălat.
‎Avem un munte de rufe acasă. ‎Cinci copii, rufe în prostie.
‎Trebuie să le spăl. Încerc să le spăl.
‎Pune-le în geantă, du-te la club!
‎Mă așteaptă. Începe imediat meciul.
‎Pun geanta în mijloc. O deschid.
‎Erau toate grămadă.
‎Tricoul de portar tot lipsea, ‎dar am găsit haina sport a tatei.
‎A fost…
‎Jur.
‎A fost cel mai groaznic meci. ‎Cel mai nasol.
‎Am câștigat meciul, ‎dar știți cum arătam?
‎Portarul nostru purta haina sport a tatei.
‎Pe bune?
‎Numărul zece purta ‎djellaba.
‎Am câștigat cu zece la zero ‎pentru că se temeau de portar.
‎Au crezut că e adult.
‎S-au speriat.
‎Mă numesc Benaissa Lamroubal.
‎Doamnelor și domnilor,
‎aplaudați-l pe cofondatorul ‎RebellComedy, Babak Ghassim!
‎Salutare!
‎Bun venit la zoo
‎Cunosc incinta
‎Știu ce vedeți
‎Sinti și romii cerșesc
‎Refugiații la fel
‎Polonezii fură la zoo
‎Chinezii falsifică
‎Arabii se tocmesc
‎Negrii fac gălăgie la zoo
‎Sălbăticie la zoo
‎Gri la zoo
‎Germanii sunt exacți la zoo
‎Albanezii înjunghie
‎Dar turcii vorbesc bine germană
‎Grecii sunt leneși la zoo
‎Sunt duri la zoo
‎Poartă eșarfe pe cap
‎Cât timp e ‎Pe femeia de serviciu de la zoo
‎Știu grădina zoologică
‎Știu magia de la zoo
‎Iluminare, un caz individual
‎Pluralul devine singular la zoo
‎Reprezentativ pentru ai tăi
‎Singularul devine plural la zoo
‎Sunt afișe peste tot la zoo
‎Îți spun cine ești
‎Așteptări uriașe
‎Tăcere scurtă
‎Dacă o întrerupi
‎Povara celui care o sparge
‎Ca să fie observat
‎Ca să te observi
‎Să devii propriul tău gardian la zoo
‎Spectacolul arabului dresat
‎Știu ce vezi la zoo
‎Eu sunt
‎Ceea ce nu vezi
‎Pământul pe care calci la zoo
‎Sunt pământ, noroi, piatră
‎Spiritele morților sunt aici
‎Imigrant muncitor
‎Străin
‎Victima din mine
‎Solingen, Halle, Hanau
‎Hülya, Jana, Hamza
‎Împreună cu Goethe, Bach, Adenauer
‎Toți sunt integrați
‎Cu adevărat integrați
‎Integrați fără doar și poate
‎Integrați egal
‎Integrați de bacterii și ciuperci
‎Integrați în mine și
‎Integratul de mine
‎Rădăcinile mele, strămoșii lor
‎Brazdele mele, cicatricile lor
‎Vocea mea, limbile lor
‎Limba celor mulți
‎Vocea străzilor
‎A fi eu înseamnă a fi ei
‎E prea târziu să renunți după 70 de ani
‎Semințele se deschid
‎Înfloresc în toate culorile
‎Se joacă sau se luptă
‎Sau se iubesc
‎Dar tot ce vine de la mine
‎E divers
‎Sunt pământ german
‎Și sunt întins sub tine
‎Pașii-ți sunt înfundați
‎Îndepărtați
‎Ca dintr-o altă viață
‎Nu uita
‎Când treci peste mine
‎Cu fiecare pas
‎Pui un picior pe pământul meu
‎Și rezistă
‎DJ Wati, doamnelor și domnilor.
‎Asta a fost tot. Mulțumim că ați venit! ‎RebellComedy. Pace!